Алая Доун Джонсън
Летният принц

Превод от английски: Богдан Русев, 2014

chitanka.info

На Лорън и Алексис, моите сестри и спътници в пътешествията. Нека да открием света заедно.

Пролет

Тъмно е в Палмареш Треш.

Защо угасна светлината? Така й заповядах.

Тъмно е в Палмареш Треш.

Защо си сам? Защото те оставих.

Тъмно е в Палмареш Треш.

Но мъртва съм и аз — забравих.

Когато бях на осем години, моят папаи ме заведе в парка, за да видим как един Крал ще умре.

Отначало видях само гранди, облечени в яркосиньо, зелено и червено, обсипани с пера и пайети, със злато и скъпоценни камъни. Карнавални дрехи за деня на карнавала, покрити с по-тъмни палта и шалове в хладното утро. Вдигнах очи към тази тълпа от възрастни, все едно бях попаднала на събор на ориша, вълшебните духове. Не виждах лицата им, но виждах ръцете, които се преплитаха една в друга или потракваха с броеници. Някои държаха свещи, други — цветя. Бяха облечени за карнавал, но бяха по-тихи, отколкото си спомнях от други години. Краката и телата им се поклащаха и побутваха, но никой не танцуваше. Някои от мъжете плачеха. За пръв път през живота си видях, че може да има карнавал без музика.

Стисках ръката на папаи. Той не ме поглеждаше. Сред тълпата се понесе странна въздишка — като зимния вятър, който вие покрай скалите. Над парка отекна женски глас, но аз бях твърде малка и твърде близо до земята, за да различа думите.

— Не виждам — казах аз и дръпнах ръката на папаи.

Той приклекна до мен — с известни затруднения, защото хората наоколо се притискаха напред и се бяха наблъскали толкова нагъсто, че човек едва можеше да се обърне.

— Така е устроен светът, Джун — отвърна той. — Сигурна ли си?

Не можех да разбера тъжното му лице, плача на тълпата, суровата окончателност на женския глас, който се носеше от колоните. Нали карнавалът трябваше да е нещо забавно и красиво? Но тъй като моят папаи никога не ми задаваше напразни въпроси, знаех, че трябва да помисля какво да отговоря. Ако кажех не, той щеше да ме остави на земята, където не виждах нищо, което да не разбирам, и не разбирах нищо от онова, което чувах. А ако кажех да, отговорът щеше да промени целия ми живот.

Кимнах. Той ме вдигна, макар да бях тежка за годините си, и ме сложи на раменете си. Дори да пречех на някого да вижда, никой не се оплака.

В небето имаше холо. Проекцията се рееше на няколко метра над главите на хората в парка, недалеч от водопадите, където обичах да си играя с мамае през лятото. Холото показваше кралица Серафина, застанала в сурова на вид зала от дърво и камък — големия храм. Тя ми харесваше, защото кожата й беше тъмна и лъскава, а косата й — гладка като коприна. Дори ми бяха подарили кукла на кралица Серафина за рождения ми ден през миналия юни. Но днес лицето й беше сурово и неподвижно; днес тя държеше в ръката си острие.

Един мъж до мен поклати глава и тихо произнесе молитва. Помислих си, че звучи хубаво, и ми се прииска да можех да я кажа заедно с него. Мамае не обичаше градските храмове, така че не бях научила нито една молитва.

Холото се разшири, за да покаже олтар, в далечния край, на който светеше миниатюрна проекция на нашия град. Под нея беше завързан някакъв мъж, така че голямата пирамида на Палмареш Треш приличаше на корона върху главата му. Подходящ символ за най-новия ни Крал, избран точно преди една година.

— Защо летният крал Фидел е завързан? — попитах папаи.

Той стисна ръката ми.

— Ш-шт — отвърна тихо. — Гледай, Джун.

— Отдавам почит на нашите предци, които са били роби, и на тяхното наследство, на което сме нарекли нашия град — каза Серафина.

Изглеждаше студена и спокойна като лед с церемониалния си бял тюрбан и бялата роба.

Когато й отговори от олтара, гласът на Фидел беше твърд, но раменете му потръпваха, а зениците му бяха толкова разширени, че очите му приличаха на неестествени черни кръгове.

— Почитам мъртвите, които са паднали като захарна тръстика под косата. Почитам мъжете, които лежат под краката ни, и почитам жените, които са ни спасили със силата и мъдростта си.

— Сине на Зумби, великия Крал, ти си заразен — произнесе Кралицата.

Думите й ми бяха почти познати, но напълно неразбираеми.

— Ще дариш ли на този велик град своята саможертва? В името на Йеманджа, богинята майка, в името на Ошала, наричан още Христос, ще дадеш ли душата си на всички ориша, ще дадеш ли своя избор на Палмареш Треш?

Фидел кимна бавно, все едно вече плуваше в океана на Йеманджа. Прекалено черните му очи гледаха невиждащо и аз потръпнах. Ние бяхме в безопасност, в парка на Осмо ниво, докато той беше завързан на олтара на Десето ниво, но въпреки това ми се струваше, че гледа право към мен.

— Ще го сторя — отговори той и се просна назад върху каменния олтар.

Мъжът до мен вече плачеше открито и дори папаи избърса сълзите от очите си.

Бях на осем години и никой не ми беше казвал какво се случва с Кралете в края на зимата. В крайна сметка стана така, че нямаше нужда някой да ми го казва.

Серафина се изкачи по стъпалата до олтара. Тя докосна рамото на Фидел с лявата си ръка; пръстите на дясната се сключиха около острието.

— Ще отбележиш своя избор на жената, която ще стане Кралица — каза му Серафина. — С жест или с кръв.

Той кимна. Минаха няколко секунди. После тя прокара ножа по гърлото му — чисто, необратимо и дълбоко. Устата му се отвори и затвори като на риба, извадена от водата. Кръвта му бликаше с всеки удар на сърцето и пръскаше ръцете й, дрехата и олтара.

Разплаках се, но не исках да спра да гледам.

— Трябва да посочи! — казах аз.

Коремът ми се беше свил толкова силно, че се уплаших да не повърна.

Мъжът, който плачеше до мен, кимна.

— Няма значение, ако не го направи, филя — каза ми той.

— Годината е лунна. Там няма друга, освен Серафина, която да може да избере.

Не знам дали тогава го разбрах. Петгодишният цикъл, изборите, Кралиците и техните Крале, лунните и слънчевите години — те управляват живота на всички ни, но не могат да бъдат разбрани толкова лесно. Особено от осемгодишно момиче, потресено до сълзи от гледката на любимата си Кралица, която убива младия Крал.

Но накрая Фидел успя. Той вдигна окървавената си ръка, трепереща и съдбоносна. И я стовари върху корема на Серафина с такава сила, че влажното плясване отекна над ромона на водопадите. На корема й остана кървав отпечатък от ръката му — окончателен и сигурен.

Холото се фокусира върху тялото на Фидел. И в смъртта очите му останаха широко отворени и невъзможно черни.

Папаи ме отведе у дома. Бесните бяха хванали мамае, както се случва понякога, и тя се нахвърли върху него, защото беше допуснал тази жестока церемония да помрачи карнавалния ми ден.

— А ти ще я оставиш да празнува, без да й покажеш защо — попита той.

— Много е малка още — настоя мамае.

Аз дълбоко си поех въздух.

— Той искаше ли да умре? — попитах папаи.

Той ме погледна много сериозно.

— Вярвам, че да, Джун. Неговата саможертва помага на нашия град.

— Тогава всичко е наред — казах аз. — Не съм толкова малка.

Наричаме го Летния крал, макар да го избираме през пролетта.

Сега е началото на септември. Двамата с Жил си пробиваме път с танци през тълпата от шумни уаки, като се надяваме с хитрост да се доберем до зоната пред стадиона, оградена с въжета. След няколко минути и тримата финалисти на изборите за Летен крал тази година ще се появят на сцената и ние трябва да бъдем възможно най-близо до тях. Никога не съм виждала Енки отблизо — на холо не се брои — и от вълнение се чувствам така, сякаш цялото ми тяло вибрира. Жил се обръща към мен, вижда как очите ми ги търсят по сцената и се разсмива.

— Имаме поне още пет минути, Джун — казва ми той и ме хваща за ръката, за да ме издърпа напред.

— Ами ако го изпуснем? Ако камерите не ни забележат?

Жил свива рамене; той приема моята жажда за слава и признание, но не я споделя. Това е едно от стотиците неща, които обичам в него.

— Няма значение дали те ще ни забележат — отговаря той.

После посочва облака от видеоботи, не по-големи от човешки палец, които бръмчат навсякъде около сцената.

— Важното е той да ни забележи.

Той. Енки. Поемам си дълбоко въздух и проверявам в джоба си за успокояващата тежест на портативното холо, което сме успели да вкараме вътре. Само седмица по-рано двамата с Жил се промъкнахме покрай ботите от охраната на „Триа Плаза“, за да нарисуваме графити на стената на една административна сграда, но никога не сме се опитвали да направим нещо толкова дръзко. Никога досега не съм рискувала да ме разкрият. О, винаги е имало вероятност някой охранителен бот да ме зашемети и да се събудя без маска в килия на Второ ниво, но аз не съм глупава. Може и да не съм толкова добра в тичането през града, колкото някой графитейро от джунглата, но все пак съм няколко нива над останалите уаки от училище.

Днес обаче съм облечена с моите дрехи и нося билет с моето име, който съм си купила с моите пари. Днес искаме да ни хванат. Майка ми и леля Яха няма да останат доволни, но те никога не са доволни. Представям си го като някаква премиера — ако се получи, целият град за пръв път ще види моето изкуство.

Стадионът е гордостта на долните нива — построен в една от десетките сферични възлови точки, които оформят вътрешната структура на нашия град в пирамидата. Над главите ни се извисява прозрачният купол — толкова висок, че в някои дни под него се образуват перести облаци и скриват пулсиращия, проблясващ град, който се издига отвъд. Погледнати от този ъгъл, транспортните капсули се стрелкат през блестящата плетеница от тунели като сребърна кръв, която тече през светещи триъгълни артерии. Отляво и отдясно към хоризонта се редят мегадиани, отрупани с градини, магазини и къщи. Оставам поразена от гледката, която някак си познавам по-добре от сериалите, отколкото от личен опит. Макар че живея в този град, откакто съм родена, не прекарвам много време на долните нива през деня. Израснала съм на Осмо ниво и съм свикнала да виждам блестящата пирамидална плетеница на Палмареш Треш от по-висока гледна точка.

Две служителки на охраната стоят пред завесата от кадифе, която отделя специалните места от тълпата. Доведената ми майка е Леля, ново попълнение със светло бъдеще във властта. Можех да я помоля за съдействие, за да ни вкара тук, но така щеше да разбере, че двамата с Жил ще избягаме от училище, за да гледаме представлението. Не можех да понеса мисълта за поредния безкраен спор с майка ми, в който леля Яха раздразнено ще изпълнява ролята на миротворец. По принцип трудно ги понасям и двете.

Така че се налага двамата с Жил да импровизираме. Аз се усмихвам широко и всичките ми тревоги се оттичат от тялото ми с радостното, дръзко напрежение от риска и опасността. Служителките проверяват билетите с обемисто охранително фоно. На специалните места допускат само уаки като нас, защото Лелите искат да ни покажат как задаваме въпроси, когато изборите са в лунна година. На стадиона има и гранди, но повечето хора в тълпата са под трийсет години и са уважавани заради това — рядко събитие в град, който се управлява най-вече от жени, навършили първото си столетие.

Жил стиска ръката ми и се приближава към една от служителките. Небрежно й подава флашката си — идентификационен чип, вграден във все същия износен амулет с форма на пирамида, който носи, откакто го познавам. Жената махва с флашката над своето фоно и се намръщва.

— Нямаш билет — казва му тя.

Долната устна на Жил затреперва и очите му се разширяват.

— Но аз спечелих конкурса за съчинение в моето училище! Учителката ми каза, че всичко е уредено.

Жената въздъхва. Другата жена от охраната, която проверява флашките на закъснелите зрители на няколко метра по-нататък, въпросително повдига вежди.

— Всичко наред ли е при вас? — пита тя.

— Момчето казва, че е спечелило конкурс.

Втората жена притеснено поглежда към сцената зад гърба си, после се приближава към нас.

— Какво значи… — започва тя, но аз не оставам да чуя останалото.

Пред очите на петимата уаки, които все още си чакат реда, аз се стрелвам покрай пазачите, разсейвани от прекрасното намусено лице на Жил, и бързо се приближавам до двете празни места в другия край на ограденото пространство. Сядам, все едно там ми е мястото, и никой не ми обръща внимание. Всички гледат към сцената. Надявам се повечето от тях да подкрепят Енки. Той е изненадващият фаворит за победата в тези избори — красивото момче от джунглата, за което никой не очакваше да стигне до финала. Той ще спечели — няма как да не спечели, — но просто за да съм сигурна в това, убедих Жил да ми помогне с един проект.

Проект, който ще има особено голяма публика.

Стъкленият купол посивява, като постепенно затъмнява стадиона, докато не остават само светлините на сцената и по-малките светлинки на пода, които водят към изходите.

Миг по-късно Жил се промушва на мястото до мен. Той прехапва устни и стисва коляното ми.

— Не мога да повярвам, че са те пуснали! — прошепвам му аз.

Той обляга глава на моята и диша дълбоко.

— Нали ме познаваш, менина — казва той. — Трябва само да се усмихна.

Смушквам го с лакът. Най-добрият ми приятел на целия свят е суетен като паун, но няма проблеми. Достатъчно е красив, за да бъде такъв.

Леля Иса, най-високопоставената жена в управлението след кралица Оресте, излиза на сцената, внимателно следвана от светлините на прожекторите. Над публиката на стадиона се понасят викове и песни, докато ушите ми не зазвънтяват от едновременното приветствие на десет хиляди души. Жил повтаря името на Енки заедно със стотина други зрители наоколо, а в същото време други фракции изразяват с викове подкрепата си за Паскуал или Октавио. Бих викала заедно с Жил, но едва си поемам дъх. Планирам това от няколко седмици, още откакто за пръв път видях Енки в началото на изборите.

Леля Иса има кръгло лице и плътни устни, кожата й е гладка и светла горе-долу колкото моята, а тънките й вежди изглеждат някак побелели — единственото в нея, което издава възрастта й. Лицето й е неостаряващо и познато под легендарния й червен тюрбан. Била е заместница на Кралицата в продължение на повече от петдесет години — пет поредни Кралици са властвали с нея до себе си, но тя никога не е заявявала желание да заеме кралското място.

— Деца мои — казва тя, когато шумът утихва, — приветствам ви с добре дошли на стадиона „Крал Алонсо“. След една седмица целият град отново ще гласува за следващия ни Крал. Този следобед съм събрала финалистите тук, за да можете да зададете въпроси на тези прекрасни млади мъже, които са се предложили в настоящата лунна година.

Нестройните ни викове са достатъчно силни, за да оглушат всички гранди, но аз не им обръщам внимание. Намерила съм гласа си и крещя заедно с останалите. Дори нещо да се провали с моя малък проект, това няма да има значение. Обзело ме е завладяващото усещане, че съм част от историята.

Първото нещо, което трябва да знаете за Енки, е колко тъмен е той. По-тъмен от кафето, което майка ми и леля Яха пият всяка сутрин, по-тъмен от небето в безлунна нощ, но не толкова тъмен, колкото моите зеници, когато се разширят от удоволствие, и не толкова тъмен като мастило. Никога не съм виждала човек, който да е и наполовина толкова тъмен като него, макар че леля Яха казва, че тя е виждала. Понякога тя пътува до плоските градове, защото е посланик на Палмареш Треш. Ходила е дори в Салвадор — или поне онова, което е останало от него. И казва, че повечето хора не притежават нужните технологии, за да поддържат стандарти във външния си вид.

— Макар че нямаше да го правят, дори да можеха — добавя винаги тя и махва с ръка с онзи жест, с който сякаш ги отхвърля с презрение. — Ние не се опиваме от различията помежду си така, както го правят плоските.

Никога не съм разбирала какво иска да каже с това, докато не видях Енки. Казват, че майка му е живяла в Салвадор, но аз не вярвам, защото съм виждала снимки от там и не разбирам как някой изобщо може да живее на такова място. Била бременна с него в шестия месец, когато Лелите й дали спасителна виза — рядко събитие. Вече било твърде късно да й се направят някакви други генетични модификации, освен най-основните. Нямало време да се приложат нашите правила за външния вид, но още по-добре за него. Енки се родил тъмен като меласа, но не толкова тъмен като катран. Енки се родил красив и когато се усмихва, човек разбира, че той го знае. Може би не е толкова сигурен в значимостта си, но как само се радва на нашето възхищение!

Второто нещо, което трябва да знаете за Енки, е как той е отраснал в джунглата. На върха на нашата пирамида има величествена бяла светлина, която грее над залива. Там живее Кралицата, високо на свещеното Десето ниво, заедно с няколко от най-високопоставените Лели. Девето и Осмо ниво са предназначени за не толкова важните Лели и техните помощнички. И така нататък, докато не се стигне до дъното. Където се намира джунглата.

Покрай укрепената основа на пирамидата се редят резервоари за водорасли, които приличат на гигантски изкуствени изумруди — стъклени сфери, изпълнени с кафяви и зелени нюанси. Когато вълните се блъскат в тях, те се люлеят и подскачат във водата. Аз съм излизала в залива няколко пъти, за да видя как изглеждаме отвън (защото понякога е лесно да забравим, че навън има и друг свят, а никога не бива да забравяме това). Вечер потеглят множество корабчета за екскурзии, така че всеки да може да позяпа аления залез, докато се отразява в мегадианите от метал и стъкло. Казват, че ако уловите точния момент, слънцето прилича на рубин, поставен от ориша на върха на пирамидата.

На мен не ми се стори така. Майка ми ме заведе на екскурзия в залива, за да отпразнуваме сватбата й с леля Яха. Но аз не видях скъпоценен камък на върха на пирамидата. Вместо това видях кръв. Тя заливаше цялата величествена пирамида на нашия град в залива, стичаше се по стените му и мегадианите, транспортните капсули и кръглите площади бяха почервенели от нея. Не вдигнах очи към слънцето — дори предпазните очила, които ни бяха раздали, останаха забравени в ръката ми. Вместо това погледнах към основата на пирамидата, където се разбиваха вълните и се поклащаха резервоарите за водорасли. На терасите между резервоарите се виждаха няколко десетки души, които изглеждаха смешно малки, погледнати от това разстояние. Те отвърнаха на погледите ни. Никой не ни помаха.

Ние наричаме това място „катинга“, вонята, но те го наричат „джунглата“. Защото е зелено.

До този ден никога не се бях питала защо. Как понасят тази воня? Това е обичайният въпрос. Задава се толкова често, колкото и какво ще бъде времето утре. Но основата на нашата пирамида е красива. Под кръвта на умиращото слънце зелената джунгла все още беше пълна с живот.

Синьото на залива и зеленото на джунглата. И едно богато момиче на корабчето, настроено враждебно към новата си майка и все още тъжно заради изгубения си баща.

А момчето? Дали и той е бил един от недостъпните силуети, които ме наблюдаваха, докато ги гледах? По-тъмен от останалите, но с блестящата си бяла усмивка, светлокафявите си очи и длани? Дали ни се е присмивал заедно с приятелите си, или се е взирал в мен и се е питал коя съм?

Енки е от джунглата, което означава, че е отраснал в бедност. Означава, че е отраснал с вечната воня на водораслите, от които извличаме водород. Означава, че през зимата, когато от брега връхлитат циклоните, той е стоял буден по цяла нощ и се е вслушвал в тътена на бурята. Означава, че когато се е изкачил от джунглата, трябвало е да бъде много внимателен, за да не донесе със себе си нейната воня, нейния вид и нейната бедност, за да не го съдят заради тях.

Третото нещо, което трябва да знаете за Енки, е, че той иска да умре. Знам, че не прилича на такова момче. Те почти никога не приличат. Но той иска да стане Летен крал, значи иска да умре.

Двамата с Жил не говорим много за това. Какъв смисъл има? Това означава да бъдеш Летен крал. Техният избор на следващата Кралица нямаше да има значение, ако не умираха, за да го направят.

Но аз не можех да спра да мисля за онзи ден на корабчето и мълчаливите, почти неподвижни силуети, увиснали в зеления здрач.

Какво ли е да отраснеш красив в джунглата?

Трима финалисти, един, от които ще стане Крал. Настанени са на високи столове, обърнати към тълпата като на изпит в университета. Отляво е Паскуал, със сведени очи, може би от смирение, но по-вероятно, защото знае как всички уаки си припадат по дългите му мигли. Паскуал е висок и прилича на глухарче — бурен, увенчан с щръкнала туфа от необичайно червеникава коса, която сякаш привлича камерите към него като мухи на пикник. Той композира класически музикални произведения, достойни за ангелски хор, и е можел да решава квадратни уравнения на тригодишна възраст. Когато се усмихне, дори аз оставам без дъх.

Отляво на Паскуал седи Октавио и гледа право към анонимната тълпа, която представляваме в очите му. Изглежда най-малко развълнуван от тримата, сякаш не го интересува, че се намира на сцената. Изненадвам се, че е стигнал толкова далеч, но пък изборите за Летен крал никога не са били предвидими. Октавио е по-нисък, но не е дребен. Усмихва се рядко и говори само когато изборите го налагат. Не е особено красив, макар че не бих го нарекла обикновен. Той пише — необичайно умение за лунен принц. Обикновено се занимават с нещо по-ефектно като сърфиране по нитовете, капоейра или дори просто с пеене. А той пише любовни стихотворения и ги посвещава на някой, който продължава да е неизвестен въпреки всички усилия на сто хиляди отчаяни момичета и момчета. Поемите на Октавио карат сърцето ми да се свива в гърдите. От тях ми идва да плача и да крещя от ярост едновременно.

И двамата са фантастични; и двамата са такива момчета, че всеки уака би умрял, за да прекара една вечер с тях.

Мразя ги — и двамата.

Двамата с Жил не се вълнуваме от факта, че годината е лунна и нито едно от тези момчета няма да притежава истинска власт. Нека Кралят след пет години, Кралят в следващата слънчева година, да избере новата Кралица. Ние искаме само красивото си момче, истинския си лунен принц. Искаме Енки повече от всичко досега.

Енки се обляга с блестяща усмивка, сякаш е почти толкова зашеметен да се види на сцената, колкото сме и ние, останалите. Леля Иса държи реч за историческата стойност на нашия град и уникалната ни система за избор на Крале. Двамата с Жил не й обръщаме особено внимание. Той е извадил своя холопроектор, а моят вече е в скута ми. Решила съм да ги включим към края на събитието, когато дадат думата на Енки. Това би трябвало да осигури най-много внимание на моето изпълнение.

Но тогава леля Иса произнася едно име, което е много по-интересно от безкрайното дърдорене за първия крал Алонсо и неговия първороден избор на кралица Одете.

— Честта да зададе първия въпрос на нашите трима финалисти се пада на изтъкнатия посланик на Токио 10, Уеда-сама.

Това предизвиква странна смесица от притеснен смях и трескаво ръкопляскане. Спомням си как леля Яха говореше за това, че някои хора разглеждат посещението на посланика в нашия град като знак, че Лелите се канят да намалят ограниченията за нови технологии. Токио 10 е прочут със своите нанотехнологии и решителния напредък в превръщането на живи човешки същества в безсмъртни информационни потоци. Чела съм репортажите, но описанията на Токио 10 ми приличат повече на фантастика от времето преди разселването, отколкото на нещо реално, което мога да разбера. Аз също изпробвам границите на нашите правила в името на проектите си, но никога не съм виждала нещо, което дори да се доближава до технологиите от света на този посланик.

Но мъжът, който подава ръка на леля Иса с почтителна усмивка, изглежда неочаквано обикновен. Няма никакви модификации на тялото, подобни на крилете, ципестите пръсти, антените или десетките други неща, които съм виждала на снимки. Лицето му е също толкова неостаряващо гладко, като на леля Иса, което ме кара да си мисля, че сигурно е много възрастен. Гласът му е тих, но сигурен, с едва доловим акцент.

— Благодарности, лельо Иса. За мен е чест да отпразнувам този толкова важен културен момент заедно с всички вас. Въпросът ми към тези трима млади мъже не е сложен. Какви са плановете ви, в случай че не спечелите?

Двамата с Жил се споглеждаме, изненадани и заинтригувани. Никой не е задавал такъв въпрос досега — дори Себастиао, нашият най-изтъкнат новинар. Въпросът е обиден по начин, който не мога съвсем точно да опиша — въпрос, който може да се размине само на чужденец като Уеда-сама.

Паскуал отговаря пръв.

— Аз искам да съм Крал — заявява той. — Този град е мой и вие сте моят народ. Не мисля, че има по-голяма чест от тази да се жертвам заради вас.

Жил ръкопляска; аз подигравателно завъртам очи. Паскуал е такъв позьор — с гръмовния си театрален глас, който може да накара и статуя да потрепери. Размахва чара си като боздуган, така че дори няма значение, че всъщност изобщо не е отговорил на истинския въпрос на посланика.

Октавио остава седнал, а между веждите му се образува бръчка, докато бавно и много внимателно подбира думите, с които ще отговори.

— Мислил съм за това, разбира се, макар че основното ми желание е същото като на Паскуал. Но ако загубя, със сигурност няма да съжалявам за това, че ще изживея живота си — макар и несъмнено пред очите на далеч по-малко хора.

Леката му усмивка, с която сякаш омаловажава думите си, стопля сърцето ми, дори да не го искам. Не искам Октавио да бъде Крал, но си представям, че бихме могли да бъдем добри приятели.

Енки се изправя, за да отговори. Отваря уста, но после я затваря, без да е казал нищо, и с ненадейно изящество се отправя към края на сцената, където е застанал Уеда-сама.

— Не сме се запознали официално — казва Енки и протяга ръка.

Уеда-сама приема жеста, без да мигне, с което ми напомня на леля Яха. Такива са уменията на опитните дипломати.

— Въпросът ти е добър — отбелязва Енки, а очите му играят. — Но никой ли не те предупреди да не ни приемаш на сериозно?

Аз се изкикотвам — пронизително, напрегнато и кратко, по-скоро за да се освободя от напрежението, отколкото да изразя радост. Както обикновено, Енки върви толкова близо до ръба на приемливото поведение, че от краката му капе кръв. Понякога се питам дали няма да ядоса Лелите достатъчно, за да го дисквалифицират от изборите. Все още не е стигнал дотам, но този флирт с посланика на града, който е най-напреднал в технологично отношение в целия свят, може и да премине границата.

Но Уеда-сама му отговаря, преди леля Иса да успее да се намеси.

— Според мен — отвръща посланикът от града на безсмъртните — всеки човек, който предлага да даде живота си, заслужава уважение за този избор.

Енки кимва.

— Като ни напомня за живота, който ще изоставим?

Дори Уеда-сама трепва, когато вижда истинския смисъл на своя въпрос, оголен от развеселения камшик, който размахва езикът на Енки.

— Имате ли нужда от напомняне? — пита той.

Жил стисва ръката ми толкова силно, че ме заболява, и аз му отговарям със същото.

Усмивката слиза от очите на Енки, но стига до устните му. Той заравя дългите пръсти на лявата си ръка дълбоко в сплетената си коса.

— Не — отговаря той. — Понякога си мисля за това, наистина. Може би ще играя повече петека, защото все още не съм много добър. И ще танцувам, разбира се.

Той се усмихва на уаките от публиката, които в по-голямата си част изглеждат озадачени, и това предизвиква смях на облекчение.

— Нищо особено.

— Значи си решил, че няма значение, дори да загубиш този живот?

— Да се сбогувам с него беше най-трудното нещо, което някога съм правил — отвръща му Енки.

Двамата са застанали много близо един до друг.

— Но все още избирам този град, който е моята родина — продължава той.

Енки вече се обръща към тъмнината, в която го чака тълпата, а не към посланика.

— И се надявам тя също да ме избере.

Стадионът се разтърсва от приветствени викове и тропане с крака. Жил се обръща към мен. Не мога да го чуя във всеобщата врява, но прочитам въпроса по устните му.

— Сега? — пита ме той.

По-рано е, отколкото възнамерявах, но аз импулсивно кимвам за потвърждение.

— Три, две, едно — казвам, като го потупвам по ръката на всяко число.

На „едно“ и двамата включваме проекторите си и ги вдигаме високо над главите си.

Наложи се да използвам два проектора, за да програмирам картината, защото един нямаше да е достатъчен да привлече внимание в такова голямо пространство. Но разделеният на две образ означава, че с Жил трябва да държим проекторите на точно определена височина и разстояние един от друг. Отдолу не мога да видя дали сме успели. Раменете ме болят; по слепоочието ми пропълзява струйка пот, която ме гъделичка, но все още никой не ни е забелязал.

Енки се къпе във възторга на избраната си публика. Болезнената ми гримаса започва да се превръща в усмивка. Но когато шумът утихва, леля Иса благодари на посланика за неговия въпрос с едва доловим намек за раздразнение. Енки леко се покланя от хълбоците и се връща при останалите финалисти.

Прехапвам устни, за да отклоня вниманието си от парещата болка в бицепсите и мускулите на раменете.

— Дявол да го вземе!

Гласът ми се чува достатъчно силно на притихващия стадион, така че съседите ми да ме изгледат с неприязън. Представях си как включвам холото, за да предизвикам потрес, внимание и всеобщо одобрение. Но изобщо не се бях подготвила за такъв развой на събитията — какъв смисъл има от изкуството, ако никой не го забележи? Жил ме поглежда, вероятно в очакване на знак, че ми стига толкова.

Но тогава Енки спира, обръща глава и присвива очи към нас, сякаш е видял Венера в ясното нощно небе.

— Това не е ли… — казва той.

Видял го е. Познатата безплътна холограма на нашия град пирамида, но с тъмен призрачен отпечатък от ръка по средата — ясен спомен за Фидел, нашия последен Крал от лунна година, който беляза Серафина с окървавената си ръка. На върха на пирамидата се въртят думите:

„Уаките от Палмареш Треш искат Енки“.

В основата на пирамидата зеленеят миниатюрни резервоари за водорасли. А под тях има друг надпис:

„Тази година светлината идва от джунглата“.

Той се разсмива и плясва с ръце.

— Надявам се — казва, преди да се върне на мястото си.

Леля Иса не ни обръща никакво внимание, заета да възстановява реда и дисциплината на празненството. Но какво ме интересува тя — нали единственият, който има някакво значение, се засмя на моя знак и сега сигурно всички го гледат и се питат кой е проявил дързостта да направи подобно нещо. Струва ми се, че чувам как няколко видеоботи жужат по-близо над главата ми. Ако имам късмет, това ще се превърне в новина от трето или дори второ ниво.

Двамата с Жил се усмихваме широко един на друг, погълнати от този миг на абсолютно тържество. Но аз не искам да прекалявам, така че и двамата изключваме проекторите си в момента, в който две от служителките на охраната най-сетне успяват да се доберат до нас, за да ни изгонят.

Понякога си представям края на света.

На края на този свят. На другия свят, преди четиристотин години.

Нали знаеш онези снимки, които ни показват на Паметния ден? С хилядите миниатюрни бели кръстчета, които стърчат от земята като маргаритки. И ямите за изгаряне, след като труповете са станали твърде много, за да ги погребват — с черния дим, който бълва от тях и се стеле като катран над Рио и Сао Пауло. За едно момче е странно да гледа всичко това, независимо колко отдавна се е случило, и да не си представя какво е било тогава. Когато мръсните бомби са опустошили Пернамбуко и след тях е настъпил студът, сигурно е приличало на Армагедон. А след това още стотици милиони бяха загинали в ядрените войни, смъртоносния мраз и миграцията на юг.

Аз също знам всичко това, но си представям друго.

Представям си, че съм кралица. Одете, която седи в някое бомбоубежище в Бахия, на морския бряг на страната, която някога е била Бразилия, и се опитва да роди новия свят от зейналата уста на стария. Какво не бих направил? Какво не бих създал? Кого не бих пожертвал, ако благодарение на това беше възможно светът никога да не загине отново?

Затова избирам своя любовник, своя Крал, и го издигам на пиедестал, и го посичам оттам. Мъж — като онези, които съсипаха света.

Ето какво взимам от света, който познавам: Кандомбле — религията, която винаги е уважавала женската сила. Католицизмът, който винаги е разбирал трансформацията на саможертвата. И Палмареш — легендарния град, който робите бяха създали за себе си, като го бяха изсекли в джунглата като доказателство, че от един лош свят може да бъде направен по-добър.

И тъй, Палмареш Треш. Утопията на Одете е била по-невероятна и от моето раждане, но ето че и двамата сме тук. Не се ли питаш понякога как сме се озовали на толкова странно място от света, в който сме живели преди?

Когато светът е унищожен, все някой трябва да го пресъздаде отново. Мисля, че точно това се нарича изкуство.

След по-малко от пет часа целият Палмареш Треш ще гласува за следващия ни Летен крал, така че нашият учител по социални науки естествено избира точно днешния ден, за да ни даде контролно. Дори Бебел го умоляваше да не го прави, а според нея контролните са почти толкова забавни, колкото карнавалите — заклевам се. И така, аз и моите съученици залягаме над учебните масиви в една от залите за изпити, където заради високите прегради между нас виждам единствено върховете на главите им. Опитах се да уча въпреки максималното изкушение по цял ден да не правя нищо друго, освен да се взирам в отразяването на новините. Моето холо не беше предизвикало огромна сензация, но няколко новинари все пак го споменаваха. Не беше онзи бляскав триумф, който си бях представяла, но нямах нищо против. Точно това ми трябва, за да осъзная колко дребно и ограничено е станало изкуството ми в последно време. Дори Жил и спорадичните ми екскурзии със спрей на графитейро изглеждат твърде послушни в сравнение с този мимолетен поглед към онова, на което наистина съм способна.

Но обратно в реалния свят аз съм ученичка, а не прочут творец. Поклащам глава и започвам да пиша.

Бебел приключва по-рано. Тъй като не е позволено да излизаме преди края на часа, най-състезателно настроената ми съученичка демонстративно се обляга на стола си и изпуска дълга въздишка, изпълнена със задоволство.

— Свърши ли, или просто си почиваш? — измърморвам под носа си достатъчно силно, за да накарам Пол и Жил да се разкикотят.

Учителят рязко вдига глава от мястото си в другия край на стаята, но не казва нищо.

Мъчението приключва съвсем скоро. Трябва да му се признае, че ни е подал лесна топка: да обясним еволюцията на лунните и летните традиции в церемонията по избора на Летен крал. Защо Кралете от лунните години изпълняват само символична роля и препотвърждават избора на настоящата Кралица, вместо да избират нова?

Като се имат предвид всички уроци по история, с които ни захранваха дори най-жълтите новинари през последния месец, контролното едва ли не е забавно. Може би затова беше толкова доволна Бебел? Но не — отказвам да й призная дори толкова.

Минавам с най-стандартното обяснение — преди двеста години крал Луис станал най-младият Крал, избиран някога, и най-популярният от много време насам. В негова чест Кралицата постановила, че всички Лунни крале трябва да бъдат уаки, под трийсет години, а Слънчевите крале, избирани, след като Кралиците са достигнали края на двата си разрешени мандата на управление, трябва да бъдат уважавани възрастни хора. Тогава била прекратена и първоначалната практика да се признава само изборът „с жест или с кръв“ и започнали да изчакват Слънчевия крал да изрече избора си, преди да му прережат гърлото. Запазили традицията единствено в лунната година, която изведнъж станала съвсем символична — тъй като тогава в залата може да влезе само настоящата Кралица, изборът й за следващия мандат се превръща в неизбежна формалност. Добавям към отговора и някои собствени разсъждения по въпроса: избирането на Луис е съвпаднало с първите наистина важни открития в областта на увеличаването на продължителността на живота. След като грандите изведнъж са започнали да живеят с по петдесет и дори сто години по-дълго, отколкото дотогава, на уаките им предстояло да имат дори още по-незначително политическо представителство. Какъв по-добър момент да се направи така, че поне винаги да имат Крал уака? Може би е цинично, но продължава да върши работа. Никога досега не съм обръщала толкова внимание на политиката. През последната слънчева година изборите бяха сдържани и изпълнени с достойнство — и аз не си спомням почти нищо от тях.

Приключвам едва минута преди таймерът да изключи масивите ни. Протягам се и ставам, като се оглеждам за Жил. Имаме планове за довечера.

— Вълнуваш ли се за изборите?

Бебел определено ми звучи твърде доволна от себе си. Естествено, тя е най-големият фен на Паскуал, защото Бебел може да хареса само някой, който е съвършен и го знае много добре — точно като нея самата.

— Ако в този град изобщо е останал някакъв здрав разум, ще спечели Енки — отговарям аз, за да я разгневя.

Отбелязвам сериозен успех — гъстите й вежди подскачат нагоре и тя войнствено свива рамене. Отговаря ми със запазената си марка: престорено скромно чувство за превъзходство.

— Според мен всички са много добри — казва.

— Може би Октавио ще спечели — намесва се игриво Пол. — В този дебат остави Паскуал да му диша праха.

Бебел издухва от лицето си един непокорен кичур и повишава безупречно модулирания си глас.

— Паскуал е композитор, а не политик!

Няма много хора, които да са в състояние да се изправят срещу Бебел, когато се разгорещи. Пол помирително вдига ръце.

— Паскуал е страхотен. Просто смятам, че Октавио се справи по-добре в дебата.

Едно друго момиче от нашия клас се намесва в разговора:

— Летният крал трябва да бъде добър и в политиката, и в изкуството.

— Дори в лунната година? — възразява Бебел.

— Особено тогава.

— Може би — обажда се Жил — Кралят би трябвало да уважава изкуството и да разбира политиката.

— А може би — казвам аз с широка усмивка — помага да печелиш дебатите и да танцуваш божествено.

Бебел въздъхва.

— Да, Джун, всички знаем, че си влюбена в Енки.

— Всяко човешко същество, което носи душа, е влюбено в Енки — отговарям аз.

Пол бавно кима.

— Според мен всичките са страхотни, а освен това знаете, че ако Енки ме покани на гости у тях, няма да му откажа, но… никога не бих се обявил. Просто не бих могъл да го направя.

— Аз исках да се обявя — обажда се друго момче, привлечено от нашия разговор. — Но папаи ме умоляваше да не го правя. Каза, че ще му липсвам, ако ме няма. Но си мислех… ами, можеше да стана Крал, нали се сещате? Щеше да си струва, или поне така смятам.

Пол потреперва.

— Не и за мен. Няма с какво да ме накарате да го направя. Искам да умра стар, поне на двеста и петдесет.

Бебел му се усмихва подигравателно.

— Ти си най-старият уако на света, Пол.

— Просто се опитвам да разсъждавам разумно — казва той, но не издържа на погледа й.

Пол знае, че всички му се присмиват. Нищо чудно, че не обича Енки. Моят любим кандидат може да е блестящ, див и талантлив, но никой не може да го обвини, че разсъждава разумно.

Жил стои до мен, необичайно притихнал. Въпросително го потупвам по рамото.

— Аз си мислех да го направя — отговаря тихо той, но всички го чуваме.

Усещам някаква тежест в стомаха си — шок, страх или гняв, как да разбера кое от трите? Жил никога не ми е казвал за това — но може би трябваше да се досетя сама.

— Мамае не каза нищо — продължава той. — Знаеше какво си мисля, но не се опита да ме спре.

— Защото не те обича достатъчно? — пита Бебел.

Въпросът е прекалено глупав дори за нея. Майката на Жил е млада, почти уака, и той понася предостатъчно подигравки заради това.

— Обича ме повече от всичко. Обича ме достатъчно, за да ме пусне, а аз я обичам достатъчно, за да остана при нея.

Бебел бавно кимва. Останалите продължават да си говорят, едновременно замислени и развълнувани, но аз вече не ги чувам. Обхваща ме познато усещане: имам идея.

Мисля си за Жил и майка му, за кралица Одете и кралица Оресте, за Енки. Мисля си за милионите жители на нашия град, които очакват да разберат кой ще бъде следващият им Крал. Мисля си за мистериозната безкрайна поредица от събития, която ни е довела дотук. Преди четиристотин години не е имало Палмареш Треш, нито Лели, нито Летни крале, нито избори. Преди четиристотин години е имало единствено чума, война и разруха. Преди четиристотин години момчетата, които обичам, вероятно щяха да са мъртви, защото в най-силния си период Y-епидемията беше заличила 70 процента от всички хора от мъжки пол от лицето на земята. Сега са добре, разбира се. Палмареш Треш се гордее с идеално изравнените проценти на мъжкото и женското население. Но въпреки това се чувствам така, сякаш усещам физически силата на всичките ни предци, на която сме стъпили. Те са като дебелия ствол и здравите клони на дървото, на което аз съм само едно миниатюрно листо.

Почти не разбирам кога Жил ме е избутал първо към чантата ми, а после и вън от залата за изпити. Но светът е избледнял около мен. Мислите ми препускат твърде надалеч и твърде бързо. Мисля си за дървета, живот и предците, вписани в мен и през мен, да, точно така, през мен, и в този момент пътят напред се разкрива като през прозорец, от който някой е изтрил полепналия скреж.

Открила съм какъв ще бъде следващият ми проект. Спирам и се обръщам към Жил.

— Трябва ми достъп до козметиката на твоята мамае — казвам му аз.

За пръв път искам това от него и молбата ми е малко дръзка, защото майка му има разрешително за козметичка и стилистка, което й позволява да се снабдява с ограничени технологии. Но Жил просто свива рамене.

— Всичко за новата идея — отговаря той. — Какво ще бъде този път?

— Обещавам, че каквото и да взема, няма да й липсва много — казвам му аз и го целувам по бузата.

За момент ми се струва, че погледът му е твърде отнесен. Дали не го тревожи някаква част от предишния ни разговор в училище? Това, което намекваше онази глупачка Бебел — че неговата мамае е твърде млада, за да го обича както трябва?

Но после той тръсва глава, прави няколко танцови стъпки и отново заприличва на безгрижния, мил Жил, когото обичам, така че спирам да се тревожа за него.

— Какъв е проектът? — пита ме той както винаги.

И аз го хващам за ръката и му разказвам за моето дърво.

Пет часа по-късно седя и гледам как светлината потъва в кожата ми. Плетеницата от микроскопични кристални тръбички вече е влязла наполовина, но ми трябва още гел за кожно имплантиране, за да довърша работата. Днес искам да имплантирам светлини, които ще ми стигнат за два клона — от ключицата до лакътя на лявата ми ръка. Последната за деня блещука в свивката на лакътя ми. Почти ми харесва как изглежда, докато хиперпроницаемата ми кожа е подпухнала по краищата на светлината. Обикновено кожата ми е твърде тъмна, за да се различат вените под нея, но телът разкрива деликатната им мрежа. Въпреки това кожата ми става все по-непрозрачна с всяка изминала минута. Цъкам с език и с надежда се взирам във вратата, все едно така Жил ще пристигне по-бързо. Не прецених количеството тел, което ще ми бъде необходимо, и това се оказа проблем, защото вече бяхме използвали всичко от запасите на неговата мамае. Но за да се купи дори най-примитивната технология за телесна модификация, трябва разрешително за козметик, а една уака няма откъде да се сдобие с такова разрешително. Жил излезе преди половин час, като обеща да намери малко гел. Надявам се да не го хванат. Но не се притеснявам особено — никога не го хващат.

И може би моите мисли го призовават, защото след миг вратата се отваря и той се стрелва в стаята, задъхан и усмихнат, с прозрачна тубичка в ръката си.

— Свършиха ли вече с преброяването на гласовете? — пита ме той, докато ми подхвърля тубичката.

Отварям я и си слагам още съвсем малко гел. Кожата ми е изтръпнала, но не боли.

— Имаш предвид, след като си провери фоното преди пет секунди? — питам го аз. — Откъде взе това?

— Познавам един продавач на „Гриа Плаза“ — отговаря той. — Страхувах се да не го съобщят, докато ме няма.

— Но въпреки това отиде? — казвам аз, докато светлината най-сетне спира точно под най-горния пласт на кожата ми.

Жил поклаща глава и усилва звука на Себастиао. Всеки момент ще обявят резултатите.

— Не можех да те оставя така, Джун — отговаря той.

Жил поглажда ръката ми и по нея остава светеща следа. Впечатлена съм дори от тази нищожна реализация на великата ми идея. Цветните светлини също са от запасите на мамае на Жил, макар че съм напълно сигурна, че не са предназначени за имплантиране под кожата. Най-новата ми творба на изкуството е дърво в тялото ми, оформено от оцветени подкожни светлини. Когато свърша, клоните и листата би трябвало да покриват целия ми торс и да се изкачват нагоре по врата. Върховете на клоните ще се опират в бузите ми, по които няма да има нищо. Би трябвало да се получи много драматично, но точно в момента изглеждам малко странно.

На холото от лявата страна показват преглед на последното състезание от изборите. Първо е стихотворението на Октавио и ако ми го беше казал точно в този момент, може би дори щях да се изкуша да забравя за Енки. В поемата се говори за любовна мъка и аз няма как да не се запитам дали човекът, когото обича, не е умрял — защото как иначе би могъл да му устои? А и защо би го изоставил самият Октавио?

След него е Паскуал и аз настръхвам от жаловитата мелодия на „Маня де Карнавал“, изпълнена от струнен квартет. Самият Паскуал свири на китара, застанал най-отпред на сцената.

— Бях забравил колко красиво може да звучи тази песен — признава Жил с известен копнеж, когато след последната изсвирена нота настъпва тишина.

— Предател — казвам аз, но не звуча съвсем убедена.

А след това е ред на Енки. Вече сме го гледали веднъж, но въпреки това двамата с Жил протягаме ръце един към друг едновременно. Неговият пулс тупти като барабан под пръстите ми, а моите светлини проблясват като падащи звезди. Уаките от публиката спират да крещят. И те са като нас: останали без дъх, потънали в мълчание, в очакване на красивото си момче.

Ето как Енки става Летният крал:

Той излиза в светлината на прожекторите, облечен като роб от Стара Бразилия: мръснобели панталони от груб конопен плат, разнищени по края на крачолите, и риза с къс ръкав и яка, която изглежда така, сякаш е изрязана с нащърбено острие. Сплетената му коса е пусната до раменете и по-светла, отколкото някога съм я виждала. По-късно ще разберем, че се е измъкнал от града, за да може буквално да втрие в косата си кал от пътя.

Краката му са боси като на най-бедния бежанец от плоските градове. Като на човек, който няма никаква представа дори за най-елементарното уважение, полагащо се по право на Кралицата на най-могъщия град в Южна Америка.

Всички ахват, когато той вдига първо десния си крак. Кожата на петите му е по-светла дори от моята, а аз съм толкова светла, колкото изобщо е разрешено в Палмареш Треш.

Той стъпва на десния си крак. Спира. И вдига левия.

А после, все така на един крак, се завърта. Всички сме толкова напрегнати, толкова притеснени и превъзбудени, че смехът ни се спуква като балон. Леко, едва доловимо, Енки се усмихва. Стъпва и с другия си крак и отново е бос на сцената.

Дори Лелите биха се почувствали засегнати от това, че е дошъл бос. А той стои срещу кралица Оресте.

Всички се питаме какво ще се случи. Вече не се тревожим, че може да не спечели, а че Кралицата може да го прогони от града.

— Кралице моя — казва Енки.

Гласът му не е много нисък, но е плавен като звън на китара.

Той не се покланя, макар че е момче, защото само Летният крал не се покланя на Кралицата.

Тя остава неподвижна много дълго време. Сякаш не диша и ние също не дишаме. Веждите й са сключени — единственият признак, че изпитва някаква емоция.

— Какво е това, Енки? — казва Кралицата. — Не ме ли почиташ?

Усмивката на Енки е широка и блестяща.

— Отдавам ти най-голямото почитание — отговаря той.

— Облечен си като роб — казва тя. — В град, където няма роби.

— Роби няма — съгласява се той.

Но усмивката му вече изглежда твърде остра за думите, които излизат от устата му.

— Но я има джунглата.

— И какво?

— Облечен съм така, както се облича моят народ.

— Нима твоят народ не сме ние?

Вече виждаме, че Кралицата се разкъсва между веселие и гняв. Енки я води в танц с все още неизвестен ритъм.

— Вие сте всичко за мен.

— Но въпреки това не идваш при нас като Крал.

— Дойдох при вас — отговаря Енки — като обикновено момче от джунглата.

Той прави бърза крачка назад, почти подскок, и калната му светла коса подскача край ушите.

— Но ще си тръгна като Крал.

И точно тогава барабаните започват да бият и точно така танцува той: като Крал.

Майката на Жил шие дрехи и винаги има купища плат, който не й трябва за нищо. Жил казва, че му е омръзнало от дрехи и не разбира какво толкова им харесвам, а аз му отговарям, че съм творец, а творец, който не обръща внимание на външния вид, е като певец, който не може да пее вярно.

Във всеки случай Жил лъже, защото всеки път, когато отделя време да го направя красив, после се перчи като петел. Просто го мързи да мисли за това и освен това знае, че ще изглежда страхотно дори да е облечен с чувал.

Обичам майката на Жил, защото тя изобщо не се интересува с какво се занимаваме. Покрай коронацията на новия Летен крал има толкова много поръчки, че почти не вижда от коприна и пайети, така че когато влизаме на бегом в нейното ателие, като практически крещим от радост, тя просто ни подхвърля малко плат и измърморва нещо за новия тюрбан на една от Лелите.

— В коша има лепенки — подвиква тя. — Но гледай да зашиеш каквото можеш — ще ми трябват!

— Не се тревожи — отговарям аз, като умело преравям мострите. — Знам как да използвам иглата.

Тя се усмихва широко.

— Само защото аз съм те научила, филя. Хайде, тръгвайте сега, и да се грижиш за моето момче.

Жил дори не се ядосва на това. Просто се разсмива и махва с ръка.

— Леля Яха на Джун ни е намерила билети за приема тази вечер. Ще се запознаем лично с Летния крал, мамае! Целият горя — все едно да се опитваш да се грижиш за метеор!

Майката на Жил се смее, но очите й са намръщени.

— Този Енки може и да е метеор — казва тя, — но ти си само едно момче, Жил. Той ще те изгори.

Жил подигравателно слага ръка на сърцето си, макар да знае, че майка му говори сериозно.

— О, но аз жадувам да изгоря в опашката на тази комета! — възкликва той.

Не успявам да се сдържа и се разсмивам.

— Няма проблеми — казвам бързо аз, преди майка му да започне отново. — Енки и бездруго няма да ни забележи. Той ще трябва да се грижи за Кралицата, забрави ли?

Кралят не е съпруг на Кралицата в чисто техническия смисъл на думата, но все пак от него се очаква да стои близо до нея по време на първата си официална изява след изборите.

Майката на Жил продължава да ни гледа колебливо, сякаш е искала да ни каже още нещо, но е забравила какво и не може да си спомни дали е било важно.

— О, Оресте. Помислих си, че ще го изяде жив, когато излезе на сцената! Спомням си как беше с Фидел…

Осъзнавам, че по онова време самата тя е била на възрастта на Фидел. Майката на Жил е толкова зряла, че често забравям как е почти толкова млада, колкото сме ние. Тя се усмихва с копнеж.

— Всички бяхме полудели през онази година, заклевам се. Не знам как изобщо го преживяхме тогава.

Спомням си как видях името на Енки да проблясва на холото; и писъците на тълпата, която го обсипваше с пера, цветя и любовни писма. Спомням си колко щастливо се усмихна той и колко внимателно пристъпи към Кралицата с босите си крака, за да приеме венеца от какаови листа.

— Ние ще го преживеем — отговарям аз.

Но в същото време си спомням, че нашите Крале никога не остават живи.

Двамата влизаме в балната зала на върха на Кралската кула с точно един час закъснение. Леля Яха вече е там с майка ми. Леля Яха се усмихва, когато ни вижда, и махва с ръка, но не се отделя от майка ми и един мъж, в когото в крайна сметка разпознавам посланика Уеда-сама. Гледката оттук е величествена и почти напълно панорамна. В единия ъгъл на балната зала има гигантска стъклена сфера, издадена над града под точно определен ъгъл, така че през нея може да се гледа надолу през целия корпус на Палмареш Треш и към ярките синьо-зелени води на залива. Тази вечер се вижда плетеница от светлини, която блести чак до водата. За да отбележат избора на Енки, легендарните светлини на нашия пирамидален град са се превърнали във фойерверки. Те блестят и искрят точно като имплантите под кожата ми и аз се радвам, че отделих време да си сложа още няколко, преди да пристигнем. Ако човек ги погледне с присвити очи, вече горе-долу приличат на клон на дърво. Поне така се закле Жил, а той знае, че ще го убия, ако ме излъже.

Празненството е повече от изключително — в тази специална зала са поканени не повече от петстотин гости. Петстотин влиятелни гости с още по-влиятелни приятели — сигурно дори на леля Яха се е наложило да поиска услуга, за да уреди да пуснат и двама ни с Жил. Над главите ни жужат видеоботи и ни показват на останалата част от града в тази празнична, радостна вечер.

Светлините на Палмареш Треш са бели, „като искри над водата“, както се пее в песента, макар че ако питате мен, малко цвят ще им се отрази добре. Притискам лицето си в стъклото, по което не остават следи, и различавам зелената гърбица на А Кастаня, Кестеновия остров — един от четирите вулканични острова, пръснати в залива като вкаменени божества. Застанала тук, горе, сякаш се рея над водата, аз се чувствам така, все едно съм способна на всичко.

Енки все още не е пристигнал. Десетината уаки в залата не откъсват очи от Жил от момента, в който влязохме. Този път надминах себе си, като го облякох в черно, както обича, но направих всеки елемент от облеклото му дискретно асиметричен — не точно несъразмерен, а по-скоро дръзко накривен. Колкото до мен самата, облякох се възможно най-просто: роклята ми е синя ивица плат без ръкави и презрамки, захваната със синьо цвете, и още едно синьо цвете зад ухото ми. Както би казала майката на Жил, просто няма смисъл да се опитваш да надминеш ефекта от светещата кожа.

— Желаеш ли да танцуваме? — пита ме Жил и протяга ръката си в ръкавица с толкова официален жест, че едва не избухвам в смях.

Но поведението му някак си е съвсем на мястото си в тази крепост на Лелите — а вече и на нашия Летен крал. Приемам ръката на Жил.

— За мен ще бъде удоволствие — отговарям аз също толкова официално.

Никой друг не танцува — и точно това беше причината да ме покани Жил.

Музиката е класическа — познавам я толкова добре, че мога да изтананикам линията на баса дори насън, — но въпреки това настоява за внимание. Точно това е хубавото на самбата. Дори след четиристотин години прочутите стандарти все още не звучат толкова стари, колкото познати. Двамата с Жил понякога се шегуваме, че ако още веднъж чуем „Еу Вим да Бахия“, ще се хвърлим в залива, но музиката отново ме улавя неподготвена с измамно сложните ритмични мотиви на Жоао Жилберто и нежния му глас, и аз си мисля, добре де, има и по-лоша музика, която човек да е принуден да слуша насила.

Песента се сменя с нещо по-бързо, подходящо за танци. Не съм страхотна танцьорка, но знам как да следвам партньора си. А Жил е от най-добрия вид партньори за танци: когато танцувам с него, изглеждам по-добра, отколкото съм в действителност.

Усещам точния момент, в който ни забелязва майка ми. С периферното си зрение виждам как замръзва и се обръща настрани от посланика, който изглежда озадачен. Леля Яха свива устни и аз се усмихвам. Жил, естествено, не е на този свят. Когато свършим с танците, ще му дам малко време да се успокои и едва тогава ще му кажа какъв скандал сме предизвикали. Жил танцува като ориша и го знае. Освен това е очарователен, умен и готин и всички уаки, които познаваме, са луди по него. Имам късмет, че е най-добрият ми приятел.

Движим се бързо и аз трябва да внимавам, ако не искам да се изложа. Но дори при това положение се изгубвам в ритъма. В стъпката едно две-три, която краката ми знаят по-добре от мозъка. В поклащането на хълбоците и усещането от полимерната коприна, която се хлъзга по гърдите ми. Жил ме завърта в едната посока, сетне в другата. Разсмивам се и той ме накланя назад, като ме държи в ръцете си. Протягам единия си крак — не ми пука, че така всеки може да погледне под роклята ми, а обувката ми може да изхвърчи. Жил се усмихва с потайната си крива усмивка. Дръпва ме обратно нагоре, а после ръцете му се оказват на хълбоците ми и аз политам над главата му, докато самбата пулсира около нас, а целият град блещука под мен.

Това е най-хубавият миг в живота ми.

И точно тогава виждам и него.

Той стои в края на стъкления под, съвсем сам, макар че тълпата го заобикаля във формата на подкова. Гледа право към нас с блестящите си очи. Жил може би усеща, че се е случило нещо, защото внимателно ме оставя на пода и се обръща.

Дори аз виждам как прехвърчава искра, когато погледът на Жил среща очите на Енки. Въздухът сякаш изчезва от залата. Или може би причината за това усещане е в мен, защото се чудя дали сърцето ми ще изпадне от гърдите, когато изгубя успокояващата топлина от ръцете на Жил. Той се отправя към Енки, като продължава да танцува, макар че според мен дори не го осъзнава.

Енки е облечен просто, въпреки че вече не е с дрехите на „момче от джунглата“, които носеше при последното си изпълнение. Кожени сандали, бели панталони и свободно падаща синя риза. Изглежда така, все едно може да продава плодове от купуасу на „Гриа Плаза“, но никой в залата не е в състояние да откъсне очи от него.

Но очите на самия Енки не се откъсват от Жил.

Дали не трябваше да предположа, че това ще се случи? Усещам разочарованието си като някакъв непознат обект, който се е загнездил в гръдния ми кош. Като нещо, което няма нищо общо със здравия разум.

Майката на Жил ми каза нещо, когато майка ми се сгоди за леля Яха пет месеца след смъртта на папаи. „Любовта е сложно нещо, каза ми тя. И никога не работи по начина, по който трябва да го прави според теб.“

Жил и Енки не говорят. Или може би говорят, но никой от нас не ги чува. Може би разговорът помежду им е в начина, по който Жил докосва дланите на Енки, а краката на Енки се раздвижват в танцова стъпка. „Толкова отдавна те обичам“ и „Толкова си красив, няма ли да танцуваш?“ Не взех фоно със себе си, но на отсрещната стена, зад групата, има холомасив и аз виждам отраженията им в него под различни ъгли. Двамата с Жил сме присъствали някъде във фона на няколко новини — това е неизбежно, когато доведената ти майка е Леля, — но това е първият път, когато някой ще запомни имената ни.

Жил — онзи, който хвана окото на новия Летен крал.

Джун — онази, която беше изоставена.

Видеоботите, които жужат над мен, ме уведомяват, че всички са приковали погледите си в мен — самотна фигура, застинала над града. Чудя се как ще изглеждат светлините под кожата ми на холо. Дали ще видят вихрушките от светлина? И ярките цветове? Дали ще видят колко трескаво пулсират, когато ги гледам двамата заедно?

Не мога да определя дали води Жил или Енки. Движат се бавно — песента е „Веля Инфансия“ и макар да знам, че и двамата са способни на ефектни изпълнения, вместо това те превръщат близостта си в танц. Енки спира, неподвижен и бдителен като елен. Ръката му е вдигната. Жил едва докосва върховете на пръстите му със своите, докато се върти в кръг около него — като спътник, който обикаля новоизбраната си луна. Енки му се усмихва, широко и без задръжки, и ръцете ми подскачат към устата, за да я скрият, а светлините по тях мигат безпомощно.

Жил затваря очи за миг. Застива неподвижно. После бавно се отпуска на колене, сякаш пада във вода. Певецът се поколебава и от музиката остават само цигулката, китарата и барабаните, настоятелни като пулс.

Жил остава на колене, с наведена глава, в жест на разкаяние и благоговение пред новия ни Летен крал. Останала сама на дансинга, аз съм единствената, която е обърната с лице към Енки. Затова само аз виждам изненадата по лицето му и потрепването на шията му, докато гледа отгоре тила на най-добрия ми приятел. Очаквам Енки да го докосне по рамото, както Кралицата би сторила с някой просител. Очаквам да каже нещо, което изразява признателност към жеста на Жил, без да разкрива твърде много за него самия.

Но това е Енки и трябваше да се досетя, че не мога да знам какво да очаквам от него.

— Корасао — прошепва Енки.

Никога досега не съм чувала гласа му на живо. Звучи по същия начин, но ме кара да потръпна — призракът от сънищата ми се е разкрил наяве. Раменете на Жил започват да треперят. Мисля, че плаче. Иска ми се да отида при него, но знам, че между тях двамата няма място за мен.

Енки прикляква и се навежда, така че главата му е по-ниско от тази на Жил. Хваща брадичката на Жил с едната си ръка и я повдига.

— Благодаря ти — произнася Енки само с устни.

После двамата се целуват.

Дали съм се препънала? Или краката ми изведнъж са изтръпнали? Защото усещам гладкото стъкло на пода през тънката материя на роклята си и мисля, че съм паднала. Питам се дали все още дишам. Леля Яха изведнъж изниква до мен.

— Джун, Джун — повтаря тя.

Произнася го толкова настоятелно, че се чудя от колко време се опитва да привлече вниманието ми. Вдигам очи към нея, подготвена за неодобрение, но виждам нещо друго, което ме обърква. Устните й са намръщени, но очите й са тъжни. Именно очите й ме карат да хвана ръката, която е протегнала към мен.

— Ела — казва тя. — Ела, филя. Двете с майка ти ще те отведем у дома.

Цяла нощ съм сама и треперя, увита в няколко одеяла, докато притискам лице към прозореца. Опитах се да заспя, но не можех да мисля за нищо друго, освен за светлините на града и за вятъра, който надипля водата на залива. Най-ужасно е усещането, че съм ги изгубила и двамата. Енки от глупавите ми мечти и Жил, най-добрия ми приятел. Той ме остави на стъклото и повече не се сети за мен. Страхувам се, че между нас никога няма да бъде същото, и съм бясна на себе си, задето се страхувам. Как може да завиждам на Жил за неговото щастие и за това, че боготвори Енки с широко отворени очи? Как може да ревнувам от него, защото е танцувал с Енки? Но точно тази болка, която знам, че не бива да изпитвам, пронизва всяка клетка от тялото ми.

Аз не познавам Енки наистина. Не съм толкова тъпа. Давам си сметка, че привързаността, която изпитвам към него, е резултат от емоциите, които съм вложила в, общо взето, режисирания и изкуствен спектакъл на кралските избори. Осъзнавам, че тази вечер сигурно хиляди други уаки ще плачат, докато не заспят, точно като мен.

В крайна сметка аз се занимавам с изкуство и живея за спектакъла, за изграждането на емоционални състояния и пробуждането на потиснати чувства. Оценявам това, което направи Енки с изборите за Крал — как подрина устоите им в същия момент, в който постигна триумф в рамките на правилата им. Не завиждам на кралица Оресте за усилията, които ще трябва да положи, за да го контролира през идната година. Летните крале от лунните години може и да не притежават политическа власт, но според мен грандите подценяват силата на желанието.

Но освен това Енки е и себе си. Момчето, което превърна един танц пред Кралицата в политическа декларация; момчето, което се изкачи от джунглата, за да открадне сърцата ни. Нима е толкова глупаво, толкова невероятно, че съм си позволила да си помечтая? Да си помисля, че може да ме погледне така, както гледаше Жил тази вечер, че моите устни можеха да бъдат целунати от неговите, че можеше да погали моето лице?

Ръката ми се свива в юмрук. Не. Това е приказка, която може да си разказва за приспиване някое момиченце, а аз приключих с вълшебните приказки. Искам да правя изкуство ясно, чисто и без компромиси. Искам Жил да бъде щастлив и аз да бъда щастлива заради него. Мога да обичам Енки като Летен крал, без да копнея за неговите целувки.

Виждам на хоризонта бледо сияние — първия намек за зората. Вълните се надигат все по-високи и неравни. Вятърът свири по гребените им. Знам какво означава това — ще има буря.

Хората долу, в джунглата, ще запечатват прозорците си и ще се свиват възможно най-далеч от вълните. Въпреки това всяка година водата отнася по няколко злощастници. През последната слънчева година имаше голям политически дебат какво трябва да предприеме следващата Кралица, за да помогне на хората от катинга да се измъкнат от мизерията, но доколкото мога да преценя, Оресте не направи нищо друго, освен едно кратко посещение в рамките на първата си обиколка след коронацията.

Преди да осъзная какво върша, аз се измъквам изпод завивките. Практически съм гола, но съм спряла да треперя.

Вече почти се е зазорило. Леля Яха и майка ми хъркат в съседната стая. Няма да забележат, че съм излязла. Никога не забелязват. Обличам си черния гащеризон и якето с висока яка. Обувките и ръкавиците ми също са черни, със специално залепващо покритие, което всъщност е незаконно без специално разрешително, но майката на Жил не каза нищо, когато я помолих за него.

Жил ги нарича „ловното ми облекло“ — и когато намирам спрея си на графитейро, в усмивката ми сигурно се чете мъничко ярост и много глад.

Питаш ме защо искам да умра, все едно не знаеш; все едно през цялото време не си била съвсем наясно точно какво искам да направя. Боли ме, че не разбираш тази част от мен, макар че заедно постигнахме толкова повече с нея, отколкото можех да си мечтая да постигна сам.

Самба е танц, тя е дух, тя е пространството между този свят и нищото, между ориша на моите прабаби и Исус на моите прадеди. Тя е ритъм — толкова бърз, че дори мислите го следват трудно. Тя е танц — толкова лек, че когато краката ти се раздвижат, за теб е по-добре да ги последваш. Самба е самият живот.

В туп-трака-туп на пандейрото и във вуп-та-вуп на куисата, и в дрън-пауза-дрън на китарата аз съм отворен, аз съм божествен, моите вътрешности са разпилени по пода и всеки може да ги прочете.

Защо искам да умра аз?

А ти защо искаш?

Хващам на стоп четири капсули поред, за да стигна до джунглата, като се изкачвам чак до „Гриа Плаза“ със секретарка на служба при някоя Леля, издокарана в бледосив костюм, преди най-сетне да попадна на портиерка от нощната смяна, която се прибира надолу. Измислям някаква история как случайно съм си изпуснала флашката в залива. Не говоря като човек, роден в джунглата, но все пак внимавам да не звуча и като родена на Осмо ниво, пък и жената е толкова уморена, че само свива рамене и ме пуска да седна срещу нея.

Толкова късно е трудно да хванеш обществения транспорт, а ако бях използвала флашката, леля Яха щеше да разбере къде съм ходила. Двамата с Жил го научихме още в самото начало: трябва да си покриваш следите и да използваш града. Капсулите ще те закарат навсякъде, където искаш да отидеш, но градът винаги разбира кой ги е повикал. За миг се чувствам така, сякаш Жил е до мен, но после се обръщам и виждам, че мястото му е празно. Дали отсега нататък винаги ще бъде така?

— Рано си станала за ученичка — отбелязва жената.

Кожата й е светла като моята. Обикновено това означава, че човекът е беден, но понякога просто означава, че има необикновен папаи.

— Понякога работя нощем — отговарям аз.

— Какво работиш?

— По паяците. Основна поддръжка, нали се сещате.

— Значи си инженер — казва тя.

Усмихвам се, защото разбирам, че не ми вярва.

— Имам златни ръце — уверявам я.

Тя цъка с език и поклаща глава. Поглеждам навън през прозореца, през плетеницата от мегадиани, която се простира навътре в пирамидата, докъдето ми стига погледът. Капсулата ни се разтърсва, когато минава покрай един от гигантските паяци в момента, в който ботът изстрелва от торакса си ято нанотубички, за да поправи един от транспортните мегадиани. Капсулата ни е съвсем малко по-голяма от някоя от коленните стави на паяка. Ботите сигурно вече са на повече от двеста години, но градът продължава да ги използва, защото си вършат работата, а освен това Лелите сигурно не искат да въвеждат никакви нови технологии в града. Ботите паяци живеят в бетонен склад в центъра на основата — толкова влажно и опасно място, че единствено бандите от джунглата дръзват да влизат там, и то не за дълго.

От лявата страна на корпуса на този бот се виждат вдлъбнатини, които приличат на пеперудени криле, а единият му крак е направен от по-тъмен метал от останалите. Много от паяците вече са бракувани и само инженерите знаят със сигурност кои продължават да работят.

— Хвана ли новините тази вечер? — пита ме жената.

Обръщам се към нея и с усилие си придавам изражение на неутрално любопитство.

— Защо, станало ли е нещо? — отговарям и гърлото ми се свива на последната сричка.

Прокашлям се. Жената се разкикотва и аз се питам дали не се е изчервила.

— Това момче е лудо, този Енки. Вече дава зор на Лелите.

Жил, на колене пред нашето красиво момче. Жил и празното му място до мен.

— Какво… какво е направил?

— Наистина ли не си чула? Избра си първия партньор, при това под носа на Оресте. Ай, трябваше да видиш тази самба. Помислих си, че екранът ми ще се подпали!

Жената отново се разкикотва. Изненадвам се, когато се присъединявам към смеха й — и ако моят смях звучи донякъде истерично, поне е съвсем искрен.

О, ако Жил искаше да ме изостави, нямаше как да го направи по-добре.

— Какво каза Оресте? — питам аз.

Жената се обляга назад и се понася по течението на клюките, сякаш се отпуска в стихията си — точно както правеше папаи, когато беше жив.

— О, Кралицата нищо не каза. Само гледаше. Честно ти казвам, тази сутрин не завиждам на нашето момче.

Харесва ми това, че каза „нашето момче“. Значи ми вярва, че мястото ми е в джунглата. Може би наистина е така, поне в някои отношения.

— Но сега той е Летният крал — възразявам аз.

Не откъсвам поглед от сиянието на слънцето, което изгрява зад пурпурночерните гръмотевични облаци. Тази буря ще бъде голяма, а аз съм тръгнала право към джунглата. Прехапвам устни в очакване.

— Млада си още — казва жената. — А аз съм видяла… колко, четири лунни години през живота си? Енки е по-луд от всички, а току-що е започнал. Лелите обичат уаките като вас да имат някакъв отдушник. Някой, от когото не се страхуват, за да ви оставят да си губите ума по него. Но ако има собствени идеи? Тогава става друго.

— Не мога да си представя, че ще направят нещо. Нали всички ще ги видят?

Жената свива рамене.

— Лелите си имат начини за всичко. Може да гледаме през цялото време и нищо да не видим.

Усещам миризмата на джунглата, преди да я видя с очите си. Капсулата подскача, когато влиза в друг тунел, и ние се устремяваме към зеленината. Гледам вълните и виждам как всяка следваща се разбива по-високо от предишната.

Жената също ги вижда и смръщва вежди.

— Прибирай се бързо, филя — казва ми тя. — Бурята ще бъде силна.

— Естествено — отговарям аз.

Усещам как светлините ми парят под дрехите. Леля Яха щеше да припадне, ако знаеше какво се каня да направя. Едва дишам от радост.

Капсулата ни оставя на няколко тераси под „Кариока Плаза“ — в центъра на джунглата, където при хубаво време се намира най-живописният уличен пазар в града, но сега не се вижда почти никой.

Когато излизаме от капсулата, вятърът доста се усилва и аз хващам жената за ръката, за да не падне.

— Имаш ли къде да се прибереш? — провиква се тя, докато се бори с вятъра.

В отговор само кимвам, като се опитвам да изглеждам уверена в себе си. Жената отваря уста, за да каже още нещо, после свива рамене и забързано се отдалечава. Проследявам я с поглед, докато потъва в лабиринта от пасажи, изсечени в бетона. Вълните все още не са прекалено високи. Надявам се жената да се оправи.

Вятърът сякаш иска да ми отправи предупреждение, когато внезапно ме блъсва с такава сила, че се удрям в перилата и оставам без въздух. За миг изпадам в паника, преди дробовете ми да заработят отново. Изругавам и с треперещи ръце си слагам ръкавиците. Нанокукичките се залепят за повърхността на перилата, така че успявам да се задържа. Все още не съм ги включила на обувките си — с тях може да се ходи, но е много уморително, а според мен времето не е толкова лошо.

Слънцето сигурно вече е изгряло, но човек няма как да го разбере. Толкова е тъмно, че едва ли не ми се иска да си бях донесла фенерче. Но светлината на фенерчето помага и на другите хора да те видят. Например хората от охраната на Палмареш Треш. Долу, в джунглата, обикновено няма много служители и боти от охраната (битките с местните банди не се отразяват добре на имиджа им), но не се съмнявам, че в навечерието на тържествената обиколка за коронацията на Енки ще бъдат повече. Знам и нещо друго: на „Кариока Плаза“ тази вечер ще се съберат толкова камери, колкото джунглата не е виждала от сто години, за да отразят посещението на личната капсула на самата Кралица, ако изобщо се осмели да дойде в тази воня. Тогава двамата с Енки ще поведат процесията навън, към терасите, край които се редят резервоарите за водорасли, чак до зашеметяващата панорама на залива. И за да хванат по-добър кадър, камерите, естествено, ще прелетят над водата, така че да уловят Кралицата и нейния нов Летен крал, докато гледат към залива на своя величествен град.

Камерите ще очакват да хванат изумително красивия ефект от светлината на залязващото слънце, от която резервоарите за водорасли ще заблестят като скъпоценни камъни. В крайна сметка човек не може да усети вонята на катинга на холо. Ще очакват Енки да се усмихва и да се държи прилично, за да компенсира грубото нарушение на етикета, което извърши на празненството за коронацията си.

Но няма да получат това, което очакват.

Вълните и дъждът обединяват силите си, за да подгизна съвсем, докато успея да стигна до северните тераси, обърнати към залива. Тук вятърът е още по-силен, а в небето не е останала и следа от слънцето. Като се тегли чертата, това ме радва — защото означава, че тази сутрин тук, навън, няма да има никой друг. Човек трябва да е луд, за да се осмели да излезе в такова време.

Вече съм се предала и съм включила нанокукичките на обувките си. Така всяка крачка изисква мъчително изтегляне под прецизно избран ъгъл, за да отлепя крак от земята, но все пак е по-добре, отколкото някоя вълна да ме отнесе в залива.

След като се уверявам, че спреят ми е на сигурно място под якето, слагам си маската на лицето. Ако изобщо са останали някакви камери, които все още не са се удавили, не искам да ме идентифицират. За предпочитане е да съм поредният маскиран графитейро, най-вероятно от някоя улична банда, отколкото да ме разпознаят като Джун Коста — доведената дъщеря на една от Лелите.

Може и да живея за моментите, в които имам възможност да ядосам и подразня леля Яха, но дори аз не знам какво може да направи, ако я предизвикам по този начин. По-добре да запазя анонимността си. Като се има предвид какво се случи на празненството за коронацията, и бездруго не съм в настроение за обществени изяви.

— Хайде — промърморвам на себе си, след като за пети път проверявам дали работят нанокукичките на ръкавиците ми.

Изчаквам една вълна да се разбие, покатервам се върху перилата и скачам нагоре с всичка сила.

Прибирам коленете си към гърдите, така че да се свия на топка, провесена на ръце и на единия си крак от резервоара за водорасли. Вътре се плискат микроскопичните живи зелени парченца и от тях се разнася воня, която усещам въпреки вятъра. Притискам и другия си крак в резервоара и чакам успокоителното леко захапване на нанокукичките. След това пускам ръце и увисвам, дива и свободна, като се държа само на краката си, докато ме давят вълна след вълна и единствено инстинктът ме води нагоре по гладкото извито стъкло на стената на резервоара за водорасли. Залепям ръцете си, изтръсквам водата от очите си и надавам крясък на чиста радост и неподправен ужас.

И през следващия половин час това е целият ми живот. Залепям ръцете си и освобождавам първо единия крак, а после и другия. Пълзя като червей по измамно обемния корпус на резервоарите. Ако не бях толкова подгизнала, щях да се изпотя, но поне не ми е студено. Не спирам да се изкачвам. Вече съм по-високо, отколкото някога сме стигали с Жил.

По-високо, отколкото сме посмявали да стигнем. Отдавна съм над нивото на всички тераси. Единствено ремонтните боти и техниците дръзват да се изкачат толкова високо по основата на пирамидата, колкото съм стигнала аз. Усещането е едновременно стимулиращо и изтощително. Чудя се как изобщо ще сляза обратно, но после прогонвам тази мисъл от главата си, като си спомням как Енки танцуваше пред Кралицата и как Жил танцуваше пред Енки, и продължавам.

Докато се изкачвам по последния ред резервоари, вече треперя. Тук, горе, съм донякъде защитена от природните стихии от гигантската сфера на „Кариока Плаза“, която стърчи над мен. Позволявам си да се отпусна, като се осланям на захвата на нанокукичките, и да си поема дълбоко дъх.

И не ме провалят вятърът или вълните, а един пълзящ муши бот, който по някаква причина не се е оттеглил в хранилището си, за да изчака бурята да премине. Шестте му блестящи механични крака разпарят дрехата ми на дясната ръка, когато ботът пропълзява през мен на път към някаква пукнатина в бетона, която иска да ремонтира. Изкрещявам и се свивам от парещия допир на солената вода върху порязаното място. Муши ботът спира и обръща металната си глава. Преценява ситуацията и заключава, че съм чужд обект, който е нахлул на негова територия.

Ако наистина бях инженер, щях да имам специално облекло и фенерче, с което да деактивирам отбранителната програма на бота. Ако наистина бях инженер, всъщност изобщо нямаше да съм тук.

Муши ботът се втурва към мен, а острите ръбове на краката му са активирани и жужат. Знам, че ако му позволя да мине през мен, ще ме накълца на пюре, така че се опитвам да избягам странично, като рак, по бетонната стена. Но човешките ми ръце и нанокукичките не могат да се сравняват с краката на бота, проектирани специално за тази повърхност, и аз изквичавам от болка, когато ботът се забива в хълбока ми.

Изругавам веднъж, а след това и отново, защото не знам как се предполага да се измъкна от тази ситуация. Само ако Жил беше тук!

Поглеждам надолу към гладката стъклена повърхност на резервоарите за водорасли и ми хрумва идея.

Не губя никакво време, защото знам, че ако се забавя още малко, останалите муши боти може да се събудят и да решат да проверят какво става. Пропълзявам обратно надолу, като в бързината се подхлъзвам по бетона. Не толкова се приземявам, колкото се блъсвам в твърдата повърхност на първия резервоар, хлъзгава от дъжда. Продължавам да се пързалям надолу и едва в последния момент успявам да се залепя с едната си ръка.

Муши ботът не успява и толкова. Острите краища на краката му и бетонната му слюнка, съвършено приспособени за горната половина на бетонната пирамида, са абсолютно безполезни едва няколко метра по-надолу, на стъклената повърхност на резервоарите за водорасли. Ботът се опитва да запази равновесие, но резервоарът е твърде хлъзгав, а вятърът — твърде силен. Проследявам го с поглед, когато пада през ръба. Ботът за миг увисва във въздуха, краката му се размахват безсмислено, а антените му шибат въздуха в пристъп на роботска паника. Чудя се колко малко му оставаше, за да ме победи. Изглежда почти комично, преди един порив на вятъра да го отнесе над залива и да се изгуби от поглед.

Мъчително, почти изтръпнала от изтощение и от замайването след преживения ужас, аз се изкачвам обратно по резервоара. На бетона не се виждат други муши боти, но все пак се оглеждам внимателно, преди да пъхна ръка под якето си и да извадя спрея. Обикновено в един спрей има достатъчно боя, за да се направи цял стенопис.

И точно затова съм дошла тази сутрин.

— Казвам се Джун — казвам аз на глас както всеки път. — И съм най-добрият творец в Палмареш Треш.

Жил ми го каза още когато бяхме на тринайсет години — в деня, в който се влюбихме един в друг: „Ти си най-добрият творец тук. Най-добрият творец в Палмареш Треш“. Дори тогава знаех, че това не е вярно, но освен това знаех защо ми го каза: защото трябваше да повярвам, че някой ден мога да бъда.

Всъщност неговата мамае беше най-добрият творец на онази изложба — която беше толкова катастрофална за мен, че се превърна в мерилото, с което сравнявах всички следващи провали в живота си. Нейната поредица от манекени в човешки ръст, която представяше фазите на живота на уака в Палмареш Треш, ме накара да се разплача. Беше облякла дете в рокличка, прелестно украсена по ръба със зърна кафе и стръкове захарна тръстика, пришити на ръка. Едно от по-големите момичета беше с искряща морскосиня рокля, умилително завързана под брадичката като цвете; друго беше с футболна фланелка на несъществуващ отбор и шокиращо оранжеви бутонки; последният манекен достигаше зрелостта си в обикновена широка пола и блуза в свенливо розово и тюрбан с цвета на засъхнала кръв.

Познавах Жил отпреди изложбата, но той беше нов в нашето училище и нов на нивото, където живеехме — необикновено, притеснително момче, което сякаш се състоеше само от ъгли, а очите му бяха големи като портокали. Разменяхме си усмивки на обяд и бяхме разговаряли няколко пъти, но прошепнатите слухове сякаш следваха новото момче навсякъде, където отиде. Не можех да разбера какво означават и не знаех дали да се осмеля да им позволя да последват и мен самата.

Но тогава той се появи на изложбата, макар че не очаквах да го видя там, и ме запозна със своята мамае. Отначало си помислих, че му е сестра. Изглеждаше толкова млада, застанала до него — лицето й беше свежо по начин, който технологията против стареене никога не можеше да постигне.

— Джун, това е моята мамае. Тя също участва в изложбата. Под номер трийсет и седем.

Нито един участник в изложбата не можеше да е на повече от трийсет години — това беше специална, необикновена възможност за изява на творци, които иначе никой не забелязва. Често се бях питала какво означава това и с какво се занимават слуховете, които не разбирах, какво разплитат и разкъсват с думите си. Жил беше сковал ъглите си на сто и осемдесет градуса и ме гледаше с огромните си очи, едновременно огорчени, горди и бдително гневни.

И тогава аз си спомних.

— Номер трийсет и седем? С дрехите?

Темата на изложбата беше „Красиво начало“ и според мен никой не беше уловил духа й по-добре.

— О, да — каза тя и ми се усмихна широко, по-освободена от горкия Жил. — Харесаха ли ти?

— Невероятни са! — възкликнах аз. — Харесаха ми най-много от цялата изложба. Ако можех да облека тази рокля с панделката, щях да умра щастлива.

Продължих да си говоря с неговата мамае още десет минути, преди един от съдиите да я повика. После се обърнах да кажа нещо на Жил, защото той отново ме гледаше вторачено, и вече знаех, че никога няма да искам да го нараня. Но преди да успея да изрека и една дума, той ме обгърна с дългите си ръце и притисна кльощавото си тяло към моите напълващи гърди. Отвърнах на прегръдката му. В град, според който от уаките нямаше никаква полза, да имаш дете на шестнайсет години сигурно беше също толкова тежко за детето, колкото и за майката.

— Твоята мамае е страхотна — казах му аз. — Защо и моята не беше наполовина толкова интересна?

Той грейна и аз грейнах в отговор, понесена на вълната на щастието от взаимното откриване.

След това един съдия ме повика, за да разкажа каква е била идеята ми, и моите родители изведнъж се появиха, точно както бяха обещали. Четиримата отидохме заедно до моята инсталация. Сред избраните да участват в изложбата на Осмо ниво имаше само един творец, който беше по-малък от мен — това ме изпълваше с гордост, едва съизмерима с ужаса, който изпитвах. Бях използвала всичките си умения, за да създам нещо, за което бях сигурна, че моят музикален папаи ще оцени.

Притеснено разказах какво представлява работата ми — претрупано изследване на живота на Мария Бетания, знаковата изпълнителка от епохата преди разселването, което включваше двайсет и осем картини от нейната младост и древен надгробен камък в естествени размери, издраскан с графити. Желанието ми беше да предам как краищата могат да се превърнат в нови начала, но бях успяла да предам най-вече как не ме бива много в рисуването на графити. Мамае залепи най-добрата си ректорска усмивка и ме прегърна. Съдията кимна замислено. А папаи тъжно поклати глава и ми каза:

— Хубаво е, Джун, но къде е нейната музика?

По някакъв начин думите му бяха по-страшни от това, което се случи после. За папаи музиката беше най-висшата форма на изкуство. Нищо, което бях в състояние да направя, нямаше дори да се доближи до нея.

Когато започнаха да раздават наградите, никой не се изненада, че мамае на Жил спечели първото място. Но доста от присъстващите се обърнаха изненадано, когато последната съдийка каза моето име на трето място. Вече почти бях стигнала до подиума, когато тя притеснено обясни, че го е прочела по погрешка и да си седна на мястото, ако обичам. Обърнах се, вцепенена от ужас, но не преди да успея да хвърля поглед на фоното на съдийката, което показваше списъка на участниците. По погрешка беше обърнала реда на масива — всъщност не бях третата от горе надолу, а третата от долу нагоре. На четирийсет и седмо място от общо петдесет. Излязох на бегом от аудиторията; така поне нямаше да ми се налага да продължавам да седя до мълчаливото разочарование на папаи.

Не стигнах далеч — едва до стълбището, което водеше към покрива на изложбената зала. Жил ме намери няколко минути по-късно — толкова неочаквано благороден жест, че сълзите ми изсъхнаха.

— Работата ми беше ужасна — казах му аз. — Поне ти го признай.

Жил се усмихна.

— Нищо, което прави Джун Коста, не може да бъде ужасно.

Харесваше ми вкусът на името ми по неговите устни — все едно бях сладък и сочен плод, който зрее рядко.

— Но аз не бях добра. Не бях като твоята мамае.

Той пристъпи по-близо до мен и през мост от сантиметри видях как ъглите му вече са започнали да се заоблят, мускулите му се изпълваха, за да съответстват на ръста му, странно широките линии на челото и скулите му едва доловимо се трансформираха в нещо, което можеше да стане красиво. Но и още тогава за мен той беше най-красивото човешко същество на целия свят.

— Аз мисля, че си добра. Да, онзи надгробен камък беше малко…

Разсмях се несигурно.

— Прекален? Понякога ми се иска да можех да правя музика като папаи. Истинско изкуство.

Жил ме хвана за ръката и ме завъртя наляво, после надясно и накрая ме притисна до гърдите си. Засмяхме се в един глас.

— Ти правиш истинско изкуство — настоя той.

— Той не мисли така. Той обича Мария Бетания. Смятах, че ще оцени…

— Ще го оцени, Джун. Той те обича.

За момент му повярвах. Ако се упражнявах достатъчно, ако полагах достатъчно усилия, ако един ден спечелех наградата, вместо да избягам от аудиторията…

— „Най-добрият творец в Палмареш Треш“ — повторих аз заедно с него.

Харесваше ми лютивата дързост на тези думи. Можех да повярвам достатъчно в тях, за да постигна всичко.

Никога не съм ти го казвал, но аз усещам смъртта си. Усещам я още от първата нощ, когато ме накараха да коленича пред олтара и отпих от виното и отхапах от свещената нафора, тялото и кръвта на Исус и Йемандже, костен мозък, хрущял, кост и наноботи. Светото причастие изрева зад клепачите ми и докторът каза, че няма да усетя нищо (единственото място в тялото, където няма нервни окончания: мозъкът), но аз го усетих. Тогава ботите ми проговориха така, както сега ми говори градът. Казаха „бягай, бягай, бягай“, а това означаваше „умри“. Знаех ли го тогава? Не съм сигурен.

Мисълта, че ще умра, беше с вкус на асаи, плътен и горчив, и единственото, което исках, беше още от нея.

Майка ми ме чака, когато се прибирам. Олюлявам се от изтощение, дрехите ми са мокри, а косата ми прилича на гнездо от водорасли, и едва ли не съжалявам, че леля Яха не е там, защото тя полудява, когато не изглеждам „както трябва“.

Майка ми е кръстосала ръце и крака. Устните й са свити и си мисля как тя вече неизменно изглежда така, сякаш внимава да не отвори нито част от себе си. Папаи мразеше тази страна от нея. И аз никога няма да стана такава, каквото и да се случи.

— Часът е почти два следобед — казва тя.

Свивам рамене, неловко застанала във вестибюла, а от мен се стича вода и капе по плочките. Искам да си сваля дрехите, но не смея, защото майка ми може да забележи размазаната боя и да се досети какво съм правила цял ден.

— И имаше буря — допълва тя. — Но както виждам, ти вече знаеш за това.

— Отидох на разходка — казвам най-сетне аз.

Няма друг начин да се измъкна, освен да се престоря, че участвам в този разговор.

— Избягала си от училище.

— Вчера бяха изборите. След няколко часа Енки ще слезе в джунглата заедно с Кралицата. Мислиш ли, че някой е отишъл на училище?

— Отишли са всички уаки, които имат някакво чувство за отговорност. Сигурна съм, че Бебел…

— Сигурна съм, че Бебел е съвършена както обикновено. За съжаление, аз съм ти дъщеря, а не тя.

Устните на майка ми са стиснати толкова силно, че не знам как не стават на диаманти.

— Тя има по-високи оценки от теб на всеки изпит през тази година, Джун — продължава майка ми, все едно не съм казала нищо. — Знаеш не по-зле от мен, че броят на свободните места за университетските програми е ограничен. Какво искаш, да отидеш в политехническото на Осмо ниво?

Лицето ми се изкривява в гримаса на отвращение.

— Аз съм творец — заявявам.

— И не искаш да следваш в Университета на Палмареш? Да завършиш при Юлиана Консеку? Да излагаш в тяхната галерия? Не искаш да получиш това образование?

Разбира се, че искам — точно затова го споменава майка ми. Тя винаги се е интересувала повече от изкуството ми — все едно можеше да го използва, за да ме отнеме от папаи, все едно не бях достатъчно добра дъщеря, за да мога да му се докажа и без това. Дори сега, когато е мъртъв, майка ми не може да се отърси от този навик.

— Творецът може да създава изкуство навсякъде — казвам аз.

Устните й леко се отпускат. Не бих стигнала дотам да го нарека усмивка, но изглежда малко по-свободно от обичайното й изражение. Стягам се, за да го посрещна.

— Но творецът може да се издържа единствено ако има подходящите връзки.

— Е — казвам аз, — ти би трябвало да го знаеш най-добре.

Тя дори не трепва. Само присвива очи, за да се затвори още повече в себе си. Майка ми, в най-добрата си форма — напоследък дори не успявам да й причиня болка.

Въздъхвам.

— Впрочем къде е леля Яха?

— Опитва се да намали пораженията с посланика от Токио 10. Твоят Жил изнесе страхотно представление.

Изкикотвам се, без да искам. Не мога да осмисля как това се е случило едва снощи, а сега е само днес следобед — междувременно се е случило толкова много, че сякаш мога да събера цял един живот между тези два мига във времето.

Майка ми вече се е обърнала, за да влезе в стаята си, но спира с някаква странна несигурност и отново се обръща към мен.

— Джун — казва тя. — Ти… това, което стана снощи с Жил, ти изглеждаше…

Тя буквално не може да се насили да го изрече. Смехът ми става по-силен и по-остър.

— Не се напъвай, майко. Добре съм.

И точно в този момент това е самата истина.

Напоследък майка ми е най-вече домакиня, но преди беше една от най-важните гранди в Палмареш Треш. Беше ректор на Университета на Палмареш, един от трите големи в града. Не беше чак на първо място — макар че никога не го казвахме в нейно присъствие. Приживе папаи преподаваше музика там. Специалността му бяха модерните течения в интерпретацията на класическата музика от двайсети век. Двамата се запознали, когато тя постъпила в администрацията, а той вече преподавал от години. Папаи бил женен веднъж, още като уако, но бракът му не завършил добре и той не направил втори опит, докато не срещнал майка ми.

Мисля, че се обичаха. Поне си спомням как папаи понякога пееше на майка ми, когато беше имала тежък ден в работата. Спомням си екскурзията до плоските градове, която тя беше уредила за четирийсетата им годишнина. Папаи никога не беше виждал Салвадор; спомням си колко се вълнуваше, че ще посети легендарните руини на Рио де Жанейро. Сигурно беше направил сто холота на стъкления плаж в Ипанема, ухилен като малко дете в херметизирания си предпазен костюм, и аз послушно разгледах всяко едно от тях, когато се върна.

Това беше в годината, преди моят папаи да умре. Оттогава никога не съм поглеждала тези записи.

Тогава не го знаех, но на същата екскурзия майка ми се беше запознала с леля Яха, която още тогава е била леля Яха и току-що е била назначена за посланик на Палмареш Треш в плоските градове. Беше млада за Леля, много по-млада от майка ми, но все пак на около петдесет години — така че определено вече не беше уака.

Двете се скарахме на сутринта, когато се ожениха. Попитах майка ми дали е спала с леля Яха, докато папаи все още е бил жив. Дали, докато папаи е унищожавал целия честотен спектър, за да снима стъклото на Ипанема под всеки възможен ъгъл, и се е питал дали точно тук или точно там Том Жобим за пръв път е видял най-прочутата ученичка в историята на човечеството, която отивала на плажа всяка сутрин, майка ми се е измъквала от хотелската им стая и му е изневерявала с жената, за която сега се предполагаше да стане новата ми майка.

— Ти нищо не разбираш — отговори майка ми. — Твоят папаи го няма. Той ме остави, а аз още съм тук. Какво искаш от мен, да стана монахиня?

— Не е минала и година! — изкрещях аз. — Ако си толкова отчаяна, защо просто не си плащаш за секс?

— Глупава уака — каза тя и се наведе напред.

Беше в сватбената си рокля яркочервена — и седеше пред огледалото, за да се гримира.

— Какво знаеш ти за любовта?

— Знам, че папаи те обичаше — отговорих аз, защото го вярвах.

Майка ми се намръщи, сякаш неволно беше подушила джунглата.

— Твоят папаи е мъртъв.

— Престани да го повтаряш!

Тя ме погледна със съжаление. Вдигна ръце, сякаш искаше да ме прегърне, но аз се отдръпнах и тя отново ги отпусна в скута си.

— О, филя — каза ми. — Стига вече. Твоята мамае ще се жени.

— Папаи беше прав — отвърнах аз и се изправих. — По-добре да умреш, отколкото да остарееш така.

Някога обичах майка си, нали разбираш.

И понякога съм почти сигурна, че и тя ме е обичала.

Премиерата на втората ми публична творба преминава далеч по-успешно от първата.

Точно както и предполагах, кралица Оресте придружава Енки, дори по-зашеметяващ от обикновено, по улиците на джунглата. Енки се усмихва мълчаливо, сякаш знае, че след като лицето, думите и целувката му са се въртели по всички холота през изминалия ден, сега трябва само да ни остави да го гледаме. Гледам го на миниатюрното холо в стаята си (не можех да понеса да го гледам заедно с майка ми) и се чудя дали очите му не изглеждат още по-ярки, а устните — още по-червени. Чудя се кои модификации си е избрал вече и кои ще избере по-късно през годината, която му остава. Това е едно от основните предимства на живота като Летен крал — разрешително за получаване на редките и скъпи технологии за модификация, до които дори Лелите нямат голям достъп. Той може да накара кожата си да свети като фенер, да влиза в холота и канали директно от зениците си, дори да контролира с пръсти движението на капсулата си през тунелите на града. Чувала съм за Летни крале, които са използвали всички тези модификации, но докато гледам Енки, започвам да се съмнявам дали изобщо ще се занимава с някоя от тях. Още от самото начало целта на живота на Енки е да ни изненадва. Да дърпа тюрбаните от главите на Лелите и със смях да преобръща наопаки всяко тяхно желание. Как е възможно модификациите му да бъдат по-различни? За пръв път се питам колко модификации има в градовете, в които не съществуват закони срещу тях, както в Палмареш Треш. В какво може да се превърне Енки, ако получи тази възможност?

Но засега той крачи през родната си джунгла и се усмихва така, все едно не забелязва катингата, от която Кралицата се предпазва с парфюмирана носна кърпичка. Десетки хиляди са излезли по улиците, за да го приветстват. Много от тях са уаки, разбира се, но има и още повече гранди и се изненадвам колко много го обичат всички. Гледала съм записи от предишни лунни години и вече съм сигурна — Енки е най-популярният Летен крал, за когото могат да си спомнят дори грандите, да не говорим за някоя уака. Не виждам Жил, но и не очаквам да го видя. Не съм получила нито един пинг от него, макар че имам около двайсет — както изглежда, от целия ми клас. Включително и от Бебел. Не беше успяла да се сдържи да не злорадства, след като е видяла моя дебют от снощи по холото. Всеки път, когато започват да излъчват записа, аз потръпвам. Знам на какво съм приличала, докато съм стояла сама и съм гледала тях двамата. Още по-важното е, че знам как се чувствах тогава — и нямам нужда никога повече да се чувствам по този начин, особено по трийсет пъти през всеки следващ час.

Иска ми се Жил да беше с мен, но досегашният ми опит подсказва, че той най-вероятно си отспива. А когато се събуди? Дали ще остави Енки зад гърба си, както прави с почти всички други, или връзката им ще се задълбочи?

Но не, няма да мисля за нищо такова, докато не се случи — всеки знае, че Летните крале се чукат като еднодневки.

Отново поглеждам към холото, увеличавам звука като в амфитеатър и чакам това, за което само аз знам, че предстои да се случи.

Енки спира за миг, преди да излезе на терасите. Мога да се закълна, че изчаква камерите да се фокусират върху него над водата и да се стабилизират в поривите на вятъра, преди да пристъпи навън. Енки винаги е държал на ефектната поява.

Когато излиза, свободната му бродирана риза се издува като платно зад него. Застанала от лявата му страна, кралица Оресте придържа с ръка аления си тюрбан, който сякаш всеки миг ще отлети. Някои от камерите се отдръпват, за да уловят пейзажа, от който дъхът спира: редиците от резервоари за водорасли отразяват последните перести остатъци от буреносните облаци. Застанали в рамката на терасираните резервоари, Енки и Кралицата приличат на статуи.

И тогава първата камера го забелязва. Говоренето по каналите бързо се превръща в какофония, докато репортерите и новинарите се опитват да си обяснят какво виждат. Намалявам звука.

И секунда по-късно онова, което наподобяваше странно, неочаквано цветно петно в ъгъла на стотици кадри, се превръща в нещо по-разпознаваемо.

Превръща се в картина на стената.

„Прилича на изображение на Енки, който целува някого“, казва Себастиао по основния ми канал. Той замълчава за миг. „Боже мой, той целува онзи уако от снощи. Някой от джунглата явно иска да предизвика размирици — ако Оресте не беше доволна от поведението на Енки снощи, мога само да си представя как ще се почувства сега. Нека изчакаме да видим реакцията на Оресте.“ Себастиао размахва ръка малко безпомощно. „Но е красиво, нали?“

Ухилвам се и се просвам по гръб на леглото, като се опитвам да сподавя радостта си. Беше ми по-трудно да нарисувам Жил, макар че го познавам от години. Но такава картина няма как да не е минималистична, а аз знам твърде много за Жил, за да не успея да уловя същината му с боя. А по някакъв начин изпитвам същото и към Енки, макар че не го познавам лично.

Превключвам на другите канали и виждам, че навсякъде обсъждат творбата ми — кой е нарисувал това, какво означава, как ще реагират Оресте и Лелите на поредното публично оскърбление, което нанасят уаките на достойнството на управляващите. Всички са сигурни, че авторът на творбата е уака, макар че според мен съвсем спокойно можеше да е и някой гранде от джунглата.

Оресте и Енки не могат да видят картината, но от израженията им е ясно, че са разбрали — нещо се е случило. Енки се разсмива и се втурва към перилата на терасата. Протяга глава, но няма как да се види от този ъгъл. Затова отива при някаква уака, застанала най-отпред в тълпата — момичето е толкова завладяно от присъствието му, че се чудя дали няма да припадне, — и взема назаем нейното фоно.

Енки го поглежда за момент и макар че каналите не спират да бърборят — „Как ще реагира? Къде е Жил и дали е видял това? Какво ще направят Лелите?“, — думите им заглъхват като жужене в ушите ми.

— Аз съм Джун — прошепвам, запушила устата си с ръкав, като се надявам да не повърна от вълнение.

Енки мълчаливо подава фоното на Кралицата. Устройството е стар модел, голямо почти колкото дланта му, и не прожектира картината много добре, но тя успява да разбере за какво става въпрос. И в пристъп на емоция, която съвсем не е характерна за нея, Оресте запраща фоното над перилата, във водата на залива. Енки поглежда обратно към момичето, което стои най-отпред с пребледняло лице и отворена уста. Той поклаща глава и се обръща към водата, където жужи облакът от камери.

И вдига ръка за поздрав.

— Поздрав от един творец за друг — казва той.

Казва го на мен, на мен, и тогава вече ми се налага да заглуша крясъците си с възглавницата, а Жил най-сетне ми се обажда.

На училище съм едва от десет минути, когато получавам пинг от Йеаску, че ме очаква в директорския кабинет. Тъй като съм такава, че и друг път съм се опитвала да остана анонимна, докато съм се занимавала с незаконно изкуство, този пинг малко ме притеснява.

— За какво може да е? — обръщам се към Жил.

Той е седнал до мен, макар че всяка уака в училище се опитва да се добере до него от мига, в който влезе. Предполага се, че учим, но дори учителите не си правят труда да ни карат да пазим тишина.

Жил се оглежда и се навежда по-близо до мен.

— Внимава, нали?

— За разлика от теб, аз гледам да не показват лицето ми по холото.

Жил се разсмива и ме огрява с усмивката си на суперзвезда, която не ми действа още откакто бяхме на четиринайсет години.

— Пропускаш, Джун. Тази вечер имам интервю при Себастиао — искаш ли да дойдеш с мен?

Подхвърля го толкова небрежно, все едно говори за покана за домашна вечеря, но дори аз не успявам да сдържа ахването си. Себастиао е най-известният ни новинар — една от онези хрътки от каналите, които са знаменитости сами по себе си.

— Жил…

Усмивката му избледнява.

— Джун, понякога просто трябва да стиснеш зъби и да излезеш на светло.

— Не искам… не искам да бъда това момиче.

Момичето, изоставено на дансинга. Момичето с глупавите неоформени мечти за Летния крал, които бяха разбити пред очите на един милион зрители. Жил разбира какво имам предвид, а освен това все още не ми е обяснил както трябва какво се случи онази вечер, така че прекратяваме разговора за това. Щастието го носи като комета. Не искам да съм тази, която ще го свали от небето.

— Само трябва да видя какво иска чудовището. Ако не се върна до един час, потърсете тялото ми.

Жил прехапва устни — обезоръжаващ жест от времето, преди да се превърне в дежурното секс божество на Осмо ниво. Усмихвам се, разрошвам с пръсти гъстата му чорлава коса и тръгвам, преди да съм направила някоя глупост — да се разрева например или да го помоля да дойде с мен.

Дори директорката някак си да е разбрала всичко, не ми пука. Картината, която муши ботите вече са успели да заличат от лицето на земята, беше един от триумфалните моменти в моята несъмнено кратка кариера. Енки ме поздрави пред камерите. Жил почти не можеше да си отвори устата, когато се видяхме за пръв път след това.

Светлините ми са топли и аз гледам бледото им сияние, отразено в матовите стъклени стени на чакалнята пред кабинета на директорката Йеаску.

— Може ли да те помоля да ги изключиш, Джун?

Завъртам се, изненадана да видя директорката зад себе си, със скръстени ръце и изражение, което — както обикновено — не вещае нищо добро. Тя е грандът на грандите — толкова отдавна е директор на това училище, че познава леля Яха още от ученическите й години. Освен това е истински гигант — висока почти два и двайсет — и не обича да седи.

— Да изключа… какво? — питам аз.

Изведнъж ме е обхванало такова притеснение, че мога само да я гледам с отворена уста.

Директорката завърта очи и прави няколко крачки към мен, при което токчетата й изтракват по пода.

— Модификациите под кожата ти, Джун. Същите, които със сигурност са в разрез на политиката на това училище, и ако реша да стигна дотам, вероятно дори нарушават указите на Кралицата срещу личната модификация на тялото.

Преглъщам и дълбоко си поемам въздух, с което загасявам светлините до почти невидимо сияние. Би трябвало да съм в състояние да контролирам яркостта им само със силата на мисълта, но все още не съм се упражнявала достатъчно.

— Това ще трябва да свърши работа — казва Йеаску. — Да влезем ли в моя кабинет?

Тя притиска ръка към тъмната стъклена стена, която плавно се разделя от докосването й. Кабинетът на директорката изглежда почти толкова смразяващо, колкото и чакалнята.

Има една-единствена стъклена маса, абсолютно празна, с изключение на писалка с мастило от двайсет и първи век, която със сигурност струва поне един милион реала. Столът зад бюрото ми изглежда направен от истинска кожа на умряла крава. За посетителите има два стола от излято стъкло. Изглеждат неудобни и само единият е свободен.

Момичето на другия стол има гъста, бухнала коса с цвят на тъмен мед, за която се кълне, че е естествена, но всички си знаем, че няма как да не е продукт на модификация. Момичето се върти притеснено на стъкления стол, но ми се усмихва, когато сядам до нея.

Насилвам се да отвърна на усмивката й, защото не искам директорката Йеаску да ме види в лоша светлина. Поне вече знам, че след като перфектната Бебел е тук, приключенията ми в света на графитите най-вероятно все още са неразкрити.

— Защо сме тук? — питам аз.

Изкривила съм си врата, за да гледам нагоре към Йеаску, която — естествено — е започнала да крачи напред-назад пред стъклената си стена, вместо да седне като нормален човек, който не е великан.

— Ако не се сетиш къде си оставила добрите си обноски, Джун, ще се наложи да се върнеш в час — отговаря директорката и спира, за да ни погледне. — И според мен много ще съжаляваш за това.

Да съжалявам, че не съм в кабинета на директорката? Това звучи доста странно дори от устата на Йеаску, така че свеждам глава и измърморвам някакво вежливо извинение. Бебел също свежда златистата си главица, макар че и двете знаем, че не е направила нищо, за да се извинява. Стискам зъби. Това е точно в стила на Бебел — винаги се старае да прояви съчувствие, ако има кой да я види.

— Е, добре. Сигурна съм, че и двете се питате — макар че ти определено беше по-дискретна, Бебел — защо съм ви повикала тук. Предполагам, че сте чували за Кралската стипендия?

Това е все едно да ни попита дали сме чували за Летния крал и за факта, че току-що е бил избран нов. Бебел кимва възпитано. Всяка лунна и слънчева година (а понякога и в други години, ако й скимне) Кралицата си избира една ученичка, която получава пълна стипендия за избраната от нея университетска програма, възможност да демонстрира таланта си и допълнителни средства в началото на кариерата си. Списъкът на хората, които са получавали тази стипендия, може да служи и за справочник на най-влиятелните граждани в Палмареш Треш. Самата кралица Оресте е спечелила тази стипендия преди около един милиард години, когато е била уака. Когато бях по-малка, майка ми специално ме водеше на изложбите на финалистите, сякаш наистина вярваше, че някой ден мога да бъда една от тях.

Двете с Бебел поглеждаме Йеаску с отворена уста.

— Значи сте чували, така ли? Добре. В такъв случай може би ще си дадете сметка за честта, която ви е оказана — независимо дали в това са били замесени някакви връзки, — когато ви уведомя, че ти, Джун, и ти, Бебел, сте избрани за две от общо десетте финалисти.

Дори не забелязвам жлъчната й забележка. Прекалено съм заета да внимавам стаята да не се обърне наопаки. Бебел надава кратък писък и се обръща към мен с огромна усмивка на лицето си.

— Джун! — казва тя.

— Бебел? — казвам аз.

— Пожелавам ти успех!

— Ъ-ъ… благодаря. И аз на теб.

Йеаску почуква по бюрото си и ние рязко се обръщаме към нея.

— Окончателното решение ще бъде взето през зимата, в края на мандата на Летния крал. До този момент ще правите всичко по силите си, за да докажете на Кралицата, че притежавате нужния талант, за да заслужите тази чест. Официално няма да й представяте нищо. Не се съмнявайте, че след като ви е избрала лично сред сто хиляди уаки, които отговарят на условията за получаване на стипендията, тя е наясно с усилията ви, така че трябва да се стремите да ги направите колкото е възможно по-впечатляващи.

Бебел грее ярко като изкуствената си медена коса. Тя се занимава с пеене и музика — точно това е причината и двете да сме в потока по изкуствата. Явно вече си фантазира как ще я показват по всички канали и възторжената публика ще се бори за честта да възхвалява нейния талант.

Тя е Бебел перфектната — и знам, че които и да са другите осем уаки, Бебел има немалък шанс да спечели стипендията.

Но срещу нея ще се състезавам аз, така че тя няма да спечели нищо. Спомням си за онова друго състезание — за онзи пълен провал — и усещам в себе си радост, която много прилича на ярост — радост от това, че съм получила втори шанс. Шанс да му се докажа и да направя нещо толкова велико в моето изкуство, че никой да не може да го отрече.

Бебел излиза преди мен, като изхвърчава от кабинета с бързина, съвсем нехарактерна за нея, най-вероятно за да злорадства с приятелите си. Гласът на Йеаску ме дръпва обратно, преди да успея да се измъкна на свой ред.

— Джун — казва тя.

Сега говори по-тихо, почти уморено. Застанала е до една от стъклените си стени, която е превърнала в прозорец. За миг мога да се закълна, че изглежда стара, като на видеозаписите от двайсети век — набръчкана и съсипана от времето. После илюзията преминава и тя изправя рамене.

— Надявам се, заради Яха, че ще бъдеш на нужното ниво. Всички сме забелязали, че през последната година изоставаш. Ако се провалиш сега… нека просто да кажа, че Яха ще трябва да отговаря сериозно за това, независимо дали е Леля, или не.

Отварям уста, за да отговоря, но не успявам да кажа нищо. Щастието ми за миг се е превърнало в нещо студено и горчиво.

Като всичко останало, до което се докосват майка ми или леля Яха тези дни.

— Благодаря — отговарям почти искрено. — Ще се постарая.

Когато я виждам в коридора пред кабинета й, леля Яха е с Уеда-сама. Посланикът сякаш ме разпознава от празненството за коронацията, но все пак ми подава ръка и се представя. Леля Яха е изненадана, но дава вид, че моята поява е нещо, което е очаквала.

— Доведената ми дъщеря Джун — казва тя.

Усмивката й по някакъв начин вдъхва увереност, макар че не е особено искрена.

— Уеда-сама, пълномощният посланик на Токио 10.

— Очарована съм — казвам аз. — Надявам се, че ви е приятно в нашия град. Мисля, че се видяхме онази вечер на празненството?

Той кима енергично.

— Имате много интересни обичаи, Джун. Проблемът е в превода… досега си представях, че вашият Летен крал е нещо като партньор на Кралицата ви. Сега разбирам, че е нещо съвсем различно.

— Партньор? — усмихвам се аз.

Леля Яха ще ме убие после, но изобщо не ми пука.

— Е, това също го има, разбира се. Според мен няма шанс да се случи с Енки и Оресте, но по принцип сте прав — не беше възпитано от страна на Енки да я пренебрегне така в деня на избирането си. Лунните крале всъщност не разполагат с никаква власт — тя сигурно не е допускала, че той ще посмее да го направи.

Леля Яха дискретно се опитва да отведе Уеда-сама по коридора, но той спира и тя е принудена да остане зад него като някакъв изгубен видеобот.

— Никаква власт? Обясниха ми го по доста по-различен начин.

Маската на Леля Яха започва да се пропуква.

— Властта не е толкова проста работа, Джун.

— Интересно, и аз го забелязах — отговарям аз.

Мисля, че в този момент тя най-сетне разбира за какво съм дошла. Леля Яха бавно кимва, после се обръща към Уеда-сама с ослепителна усмивка и го потупва по гърба, за да го увери, че всичко е наред. Сетне някак си успява да го убеди да я изчака в кабинета й, докато тя ме отвежда в дъното на коридора. Толкова дълбоко в недрата на Кралската кула няма нужда да се тревожи, че някой може да ни подслушва — стените са звуконепроницаеми, а всички боти са строго забранени.

— Мислех си, че ще се зарадваш — казва тя.

Това е нещо, което оценявам в леля Яха: поне от време на време е способна да спре да се преструва. За разлика от жена си.

— Нали това искаше?

— Не исках да го дължа на теб!

— Ти си талантлива, Джун. Знаеш това. Просто се погрижих Кралицата също да го забележи. Нямаше нужда да правя нищо повече. Знам, че винаги си го искала.

Това, което искам, е да се разкрещя — но имам чувството, че по този начин ще привлека излишно внимание дори на това място.

— И кого съм изместила, Яха? Коя е страхотната уака, чийто живот съм провалила, без дори да го разбере? Само за да можеш да се прибереш вкъщи и да се похвалиш на майка ми, че си осигурила бъдещето ми с подкуп?

Интересното е, че леля Яха ме познава само от две години, но тя е онази от тях двете, която умея да наранявам. Затова винаги се опитвам да го правя.

И да, знам какво говори това за мен самата.

— Майка ти не ме е молила да го правя.

Усещам изненадата си като разочарование. Винаги съм можела да разчитам, че майка ми ще се намеси, където не й е работа. Нима се е отказала дори от това?

— Но въпреки това ще ме обвинява, ако заради мен загубиш длъжността си.

Яха слага ръка на рамото ми, за да ме окуражи.

— Ти ще се справиш добре, Джун — казва ми тя.

Свалям ръката й от рамото си. Можех да получа номинацията и сама, но това вече няма значение. Винаги съм имала да доказвам нещо.

— Не — отговарям. — Аз ще спечеля.

Тази седмица Жил се среща с Енки още веднъж, макар че този път са достатъчно дискретни, за да не научи никой, освен най-спекулативните клюкарски канали. На следващия ден Жил не идва на училище и го виждам едва вечерта, полугол в градината на майка си, където е пуснал на макс последното парче на „Крал Зумби“, един от най-големите блокос от джунглата, и танцува със слънчоглед.

— Бива ли го? — питам, когато се приближавам достатъчно, за да го чувам от музиката.

Жил целува тъмнокафявото лице на слънчогледа и се разсмива.

— Прекрасен е — отговаря той.

Протяга ръка към мен и аз танцувам с него, въпреки че не искам. Не мога да откажа на Жил, когато е толкова жизнен и щастлив. Прогонвам от ума си всички мисли за последния път, когато танцувахме; оказва се по-лесно, отколкото си представям.

Може би в крайна сметка гордостта ми е пострадала повече от чувствата.

Двамата танцуваме, докато кожата му не заблестява на слънцето, а моята блуза не подгизва от пот. Откъсвам се от него, защото, ако му позволя, Жил ще танцува, докато припадне (това се е случвало, виждала съм го с очите си), и отивам да натопя краката си в басейна с декоративните шарани, за да се разхладя.

Жил застава на ръката си и се премята назад, за момент изглежда, че няма да спре да танцува. Виждам, че все още е в плен на онази маниакална енергия, която понякога с нищо не може да изразходи. Но повдигам вежди към него, той дълбоко си поема въздух и сяда до мен.

— Номинирана съм за Кралската стипендия — казвам му бързо аз.

Не беше лесно да го задържа толкова дълго в себе си, но няма смисъл да се опитвам да му кажа нещо, когато има нужда да танцува.

— Джун!

Той ме прегръща и аз си позволявам да се порадвам на тръпката от неговата изненада и одобрение, преди да се наложи да я отровя с истината.

— Леля Яха е пуснала връзките си — обяснявам. — Всъщност не съм го заслужила. Но въпреки това ще спечеля, независимо какво трябва да направя. Ако спечеля, тя няма да може да ми каже нищо.

Жил се натъжава — както винаги, когато заговоря за семейството си.

— Имаш предвид твоята мамае?

— Папаи също — отвръщам тихо аз. — Той щеше да се гордее с мен, сигурна съм. Ще създам истинско изкуство. Велико изкуство.

Жил потръпва, почти вибрира от напрежение. Прокарвам ръка нагоре-надолу по гърба му, хлъзгав от пот, докато не се успокоява малко и не се обляга на ръката ми.

— Красива вечер? — питам го аз.

— Ослепителна — отговаря той и думата прозвучава като въздишка. — Енки е…

Затаявам дъх.

— Точно такъв, какъвто изглежда. Но по-истински.

— Толкова се радвам за теб, Жил.

— Недей. Мисля, че ще се удавя в него. А съвсем не съм му единственият.

— Е, сега — отговарям аз и прогонвам с пръстите на краката си един шаран, който плува твърде близо. — И той не ти е единственият.

Двамата с Жил заедно решихме проблема с девствеността си преди няколко години, но за разлика от него, оттогава аз не съм правила кой знае какво.

— Но може да бъде. Може да бъде, Джун. Снощи ме заведе на самия връх, до светлината, и ме притисна до горещото стъкло. Помислих си, че ще изгоря, и го направихме отново и отново.

Представям си го и усещам, че се изчервявам.

— Това не ми звучи много дискретно.

Жил се разсмива.

— Не знам, той каза, че е говорил с ботите и те са обещали да ни оставят на мира.

— Говорил е… какво изобщо означава това?

— Откъде да знам? Може да е някаква нова модификация?

Но аз съм почти сигурна, че Лелите не разполагат с нищо, което може да позволи на човешко същество да си говори с бот. Питам се какво прави Енки. Ако се е забъркал в нещо опасно, дали няма да завлече и Жил със себе си? Вече не съжалявам, че Енки избра Жил вместо мен. Ако моята мечтателна любов към него се беше превърнала в нещо толкова остро и истинско, не знам как щях да го понеса.

— Жил — казвам аз и го хващам за ръката, така че да ме погледне. — Слушай. Ти правиш това, което искаш, винаги е било така и аз не желая да те променям. Но Енки е летният крал. Летният крал, Жил. В мига, в който Оресте сложи короната на главата му, той престана да бъде момче, което можеш да обичаш. По същото време следващата година той ще бъде мъртъв. Така че не бива да си позволяваш да… имам предвид, не искам да… да те нарани. Това е всичко. Просто не искам да те нарани.

Никога не съм си помисляла, че може да ми се ядоса, но допусках, че може да откаже да ме чуе или да ми се подиграва. Мислех си, че може да ми каже, че не разбирам, защото нямам никакъв опит. Но той просто започна да плаче.

— Той ми каза за другите — проронва Жил.

Прегръщам го през кръста и го притискам към себе си.

— Аз го попитах. Това не биваше да означава нищо за мен. Но не беше така.

— Може би точно затова е лунната година, керидо. За да ни накара да се влюбим в него и да ни разбие сърцето.

— Енки е различен.

Така е. И аз си мисля, че точно затова е още по-страшно.

Това е история за войната между уаки и гранди.

Може да ти се стори, че говоря за някаква универсална истина, за младостта и старостта, защото съм чела класиците и учителите ни искат да повярваме, че това е всичко — повторение на безкрайната борба между жизнеността и повяхването, между спонтанността и предпазливостта, между творчеството и познанието.

Мисли си каквото искаш.

Но ето каква е истината: „възраст“ в старомодния смисъл на тази дума, в който се употребява в „Портретът на Дориан Грей“, не е имало от двеста години насам. Още от времето, когато е била усъвършенствана техниката на Хошигава, а мъжете все още са били едва 30 процента от населението на света. Смъртта преди сто и петдесет годишна възраст е станала въпрос на избор. А в днешно време двеста години са, общо взето, гарантирани. Самата госпожица Хошигава почина едва миналата година — в деня след двеста петдесет и първия си рожден ден. Във вертикалните градове по целия свят беше обявен траур. Двамата с Жил го отбелязахме на скалите на А Кастаня в залива, където се напихме с кашаса и драскахме с тебешир по мокрите камъни.

— Ако някога остарея толкова, искам да ме убиеш — каза Жил.

— Ей, докато ние двамата станем на двеста и петдесет, вече сигурно ще има гранди, които са на два пъти по толкова.

Той се намръщи.

— Какъв е смисълът на живота, ако не го живееш, Джун?

— Някои го живеят. Някои гранди живеят.

— Докато задушават всички останали.

Не можех да възразя с нищо на това. Едва тази сутрин бях получила вежлив отказ от поредната галерия, в който ме уведомяваха, че приемат творби само от „зрели“ художници. Ако продължаваше така, нямаше да мога да изложа нито една картина, преди да навърша четирийсет.

— В последно време твоята мамае има много работа — казах аз, като се опитвах да се освободя от чувството за обреченост в стомаха си. — Тя е почти уака, а шие рокли на Лелите.

Жил хвърли празната ни бутилка от ръба на скалите. Бутилката се биоразгради в момента, в който стигна до водата.

— Но когато разберат на колко години е мамае, грандите продължават да ме гледат така, все едно съм дошъл от дивото.

Прехапах устни. Запитах се кога ще се оправят нещата за Жил и неговата мамае; кога нейният талант и зрялост ще станат по-важни от възрастта й, все едно не можеше да е достатъчно добра, ако синът й е само с шестнайсет години по-млад от нея.

— Грандите могат да бъдат големи задници — заключих накрая.

Жил въздъхна и затвори очи. Настъпи дълго мълчание — толкова дълго, че ми се доспа и отпуснах глава на рамото му. С премрежени очи виждах водата, по-синя от небето, и града като някакъв чист и ярък геометричен рай. Жил ме галеше по косата и ми беше топло и щастливо като на гущерче, което се припича на слънцето.

— Ще си направиш ли кири, Жил?

Това беше най-големият ми страх, но точно в този момент ужасът не можеше да ме достигне. Сякаш виждах и двама ни твърде ясно, за да изпитвам страх.

— Може би — отговори той. — Вероятно. Да.

Знаех си. Не знаех как го знам, но го знаех.

— Но няма да е скоро, нали? — попитах аз.

— Естествено, че не. Господи, ние сме само на шестнайсет.

Моят папаи беше на сто и четирийсет.

Беше само на сто и четирийсет.

Първия път, когато светлините на Палмареш Треш угасват, двамата с Жил седим на третия ред в оркестрината на Съвета и очакваме първото обръщение на Летния крал. Първите два реда са заети от важни хора, предимно Лели, но има и други сановници. Виждам дори трима Чичовци — мъже, които се занимават с политика, макар че никога не са толкова влиятелни, колкото Лелите. Много от Летните крале в слънчеви години са били Чичовци.

От избирането на Енки е минала седмица и аз съм изтощена. Прекарах последните две нощи в трескаво скициране, проектиране и отхвърляне на една идея след друга. Трябваше да нанеса бърз и блестящ удар, за да се докажа пред Кралицата и останалите финалисти. Беше обществена тайна, че дължа мястото си на леля Яха — и всички щяха да мислят така, дори това да не беше вярно, което ме караше още повече да намразя стореното от нея.

Бебел вече планира безплатен концерт на „Гриа Плаза“. Иска ми се да не знаех за това, защото ме побърква допълнително, но тя, естествено, трябваше да ми го каже — по нейния си начин, все едно сме най-добри приятелки, а не непримирими врагове. Наглостта й стигна дотам да помоли Жил да танцува на нейния концерт, но той отказа.

Едва не си останах вкъщи. Имам да мисля за по-важни неща, по-важни дори от Енки, но Жил ми се примоли и аз, естествено, се съгласих. Не можеш да изоставиш приятел, когато е влюбен. И ако сърцето ми бие по-силно при мисълта за това, че ще го видя отново — е, значи съм просто уака, която има пулс. А не означава, че го искам.

Навсякъде има видеоботи и от време на време те жужат покрай нас, но аз гледам право пред себе си и се преструвам, че не ги забелязвам. Точно в момента ми се иска да остана невидима. Искам да измисля такава идея, че в сравнение с нея Бебел да изглежда така, все едно пее „Честит рожден ден“ на детско парти. И когато съм готова, искам целият свят да научи името ми.

— Продължавам да мисля, че трябва да направиш градината — обажда се Жил. — Лози, които растат от влаковете? Това със сигурност ще се забележи.

— Не е достатъчно оригинално. Юлиана Консеку направи една инсталация с рози преди пет години, не помниш ли? Всички ще си помислят, че просто я имитирам.

— А графити? И двамата знаем, че си страхотна в графитите.

Той ми се усмихва и аз се улавям, че се питам колко добре чуват ботите и дали някой няма да направи връзката между неговата загадъчна реплика и картината, която прекъсна кралската обиколка преди шест дни.

— Не съм чак толкова страхотна — отговарям подчертано небрежно.

Жил ме поглежда и най-сетне осъзнава, че може би трябва да внимаваме повече.

Истината е, че действително ме бива в графитите, но не съм сигурна дали съм по-добра от големите графитейрос от джунглата и не знам дали Кралицата възприема графитите като изкуство. Технически погледнато, не е незаконно да се рисуват графити на обществени места, но ботите неизменно ги махат веднага.

— Господи — казвам и скривам лице в ръцете си. — Нямам идея какво да направя! Честно ти казвам, искам да убия леля Яха.

— Предпочиташ да не беше финалист?

Хвърлям на Жил яростен поглед, защото той знае, че го искам повече от всичко. За мен това е повече от втори шанс — това е единственият ми шанс.

Жил ме погалва по ръката.

— Когато видят на какво си способна, на никого няма да му пука коя е доведената ти майка.

Миг по-късно светлините избледняват до хладен сумрак. Леля Иса излиза на сцената с официалния си червен тюрбан.

— Благодаря на всички — казва тя, когато стига до подиума. — Тази вечер отбелязва началото на един много специален период за всички жители на нашия велик град. Всички ние, Лелите и Кралицата, сме невероятно доволни от избора на Енки за нов Летен крал и сме напълно убедени, че той ще изпълнява задълженията си по начина, който се полага на истински Крал на Палмареш Треш.

Тя изчаква задължителните аплодисменти, докато двамата с Жил се споглеждаме многозначително.

— Явно Енки вече е успял да побърка Лелите — отбелязвам аз.

— На бас, че съжаляват още повече, че не манипулираха изборите, за да спечели Паскуал.

— А сега ви представям нашия Летен крал!

Леля Иса отстъпва до края на подиума, като вежливо ръкопляска, без да си свали ръкавиците. Двамата с Жил пощуряваме, както и половината от публиката. Сега, когато съм тук, сърцето ми бие с всичка сила, светлините под кожата ми блестят и не мога да мисля за нищо друго, освен за това, че искам отново да видя лицето му. Жил трябва да е толкова щастлив!

Енки излиза на сцената. Този път е облечен изцяло в черно — дрехите му приличат на моето ловно облекло. Но от кого ще трябва да се крие той там горе, на сцената?

Енки изчаква шумът да затихне, макар че това отнема доста време. Междувременно възпитано кимва на няколко познати в публиката: Жил, някои от Лелите, посланика от Токио 10. Погледът му се плъзва по мен като по вода. Бях се питала дали изобщо ме е видял, застинала във въздуха над Жил. Предполагам, че вече получих отговора на този въпрос.

В крайна сметка притихваме и Енки се усмихва. От устата на Жил се отронва кратък стон.

— Благодаря ви — казва Енки и звучи така, все едно е искрен. — Ето нещо, което мисля, че ще ви хареса.

Успявам да зърна леля Мария, която хвърля поглед към жената до себе си, после се чува нещо като гръмотевична буря и целият свят изчезва.

За миг решавам, че съм ослепяла. След това някой на два реда разстояние от мен светва с фенерче и аз осъзнавам какво се е случило.

Светлините — прочутите светлини на Палмареш Треш — са угаснали.

— Джун?

Гласът е на Жил, който търси ръката ми в тъмното. Хората започват да викат. Някой наблизо се моли.

И тогава, също толкова внезапно, колкото са угаснали, светлините блясват отново.

В залата се възцарява свръхестествено мълчание. Всички се оглеждаме. Не е трудно да забележим какво се е променило.

Вместо Енки на сцената има около трийсет уаки. Облечени са в груб конопен плат, разнищен по краищата, а краката им са боси. Някъде от дъното се разнася биене на барабани.

Ритъмът е лудешки, подобен на онова, което Енки направи пред Кралицата, но още по-диво. Уаките на сцената се движат така, все едно може да умрат, ако спрат неподвижно. Жил гледа с отворена уста до мен. Хълбоците му потреперват. Един видеобот се приближава прекалено и рикошира от челото ми. Публиката изглежда готова да се разкъса между смях и възмущение. Лелите стават едновременно от местата си на първите два реда и се отправят към дълбините на Кралската кула, за да овладеят щетите.

Трябват ми няколко мига, за да се отърся от изненадата и да разбера какво означава всичко това. Това са уаки от джунглата, най-бедната част от нашия град, и дрехите им напомнят за робството на нашите предци. Дрехите им, този танц, присъствието на Енки говорят по-красноречиво от думи: Какво знае тази далечна Кралица за джунглата? Какво е направила за нея? На тази сцена танцува лицемерието на Палмареш Треш и макар че това ме шокира, не мога да не пожелая да се присъединя към този танц.

Двамата с Жил се споглеждаме. Босите уаки се смеят и танцуват.

— Желаеш ли да танцуваме? — пита Жил.

Кимвам, сграбчвам го за ръката и двамата прескачаме столовете, за да стигнем до пътеката. Уаките на сцената ни приветстват сред тях и преди да разберем какво става, ни последват още дузина, а после цялата зала се изпълва с нашето множество и ние танцуваме и пляскаме, все едно вече е дошло времето за карнавала, а всички гранди само ни гледат и цъкат с език.

И тогава го осъзнавам.

„Поздрав от един творец за друг“ — така каза той.

Енки е творец — точно като мен.

Излизам с ловното си облекло, макар че сигурно и обикновени дрехи щяха да свършат работа, защото с него се чувствам така, все едно съм с броня, а ще имам нужда от всяко възможно преимущество, за да преживея тази нощ.

Вече съм решила какъв ще бъде моят проект за Кралската стипендия.

Оказва се, че ми трябва единствено подходящ партньор.

Отивам на Десето ниво, където са само апартаментите на Кралицата и най-високопоставените Лели. Апартаментите им всъщност приличат повече на дворци и са толкова високо в пирамидата, че се налага градът да регулира съдържанието на кислород във въздуха. Капсулата ме закарва дотам, но се застопорява, когато се опитвам да отворя вратата.

В миниатюрното холо на капсулата застава лице, което ми изглежда познато, но в момента не мога да се сетя откъде.

— Яха? — казва жената. — Какво искаш толкова късно?

— О — казвам аз.

Не ми трябва много, за да се изчервя.

— Ужасно съжалявам. Просто…

— Коя си ти? — пита ме жената.

Безтелесната й глава става по-голяма, когато се навежда към холото, за да ме види по-добре.

— Ъ-ъ, толкова съжалявам! — казвам аз.

Звуча като идиотка и съм благодарна за това.

— Просто толкова отчаяно исках да видя Енки, че взех флашката на доведената ми майка и…

Тя въздъхва.

— Ти си доведената дъщеря на Яха, така ли? Опасявам се, че Летният крал не приема посетители, скъпа.

— О, не може ли само да го попиташ? Кажи му, че ще направя всичко, за да…

— Мога да предам съобщение, Джун, но не е редно да притеснявам Летния крал за такива… ами, неща.

Усмивката ми е такава, все едно ще подпали цялото ми лице. Ще стане.

— О, много благодаря! Съобщението ми е, че искам да го видя — от един творец за друг. Може ли?

Жената се усмихва.

— Чудесно, скъпа. Надявам се да получиш това, което искаш. Но сега ще кажа на капсулата да те върне обратно вкъщи, става ли?

Кимвам и нейният образ се стопява. Докато пътувам обратно, съм застинала неподвижна като статуя. Сега не ми остава нищо друго, освен да чакам.

На следващия ден получавам анонимен пинг, който съдържа само две думи: „паяжината довечера“.

Не казвам на Жил. Не съм сигурна защо — може би защото, ако Енки ми откаже, поне само ние двамата ще знаем, че съм се провалила. Освен това Жил може да го възприеме по същия начин, както жената от охраната на Десето ниво. Не става дума за секс. Дори не става дума за любов. Правя това, за да може един Крал да ме избере и да ме направи изключителна.

Правя това, за да могат двама творци заедно да създадат нещо, което никога не биха могли да постигнат поотделно.

Така че отново съм сама и прескачам от капсула на капсула в ловното си облекло, докато не стигам до джунглата. От там става още по-трудно да продължа. Откривам един от хоризонталните транспортни тунели, които пренасят стоки директно към индустриалното сърце на града. През тях не може да се мине с капсула. Единствените превозни средства, които имат право да влизат в тези тунели, се използват от инженерите, а в края на деня те се изключват, освен ако е станало нещо извънредно.

Така че се налага да пълзя.

Докато пълзя по тавана (единственото място в тези стари тунели, на което няма опасност да ме удари ток), се чудя как ще стигне Енки дотук. Но той все пак е от джунглата, така че може би знае пътеките, които използват бандите. Чувала съм слухове за по-лесни маршрути, но не ги знам. Ако на всеки се налагаше да използва нанокукички, за да влезе в транспортните тунели, достъпът до сърцето на града щеше да бъде ограничен, общо взето, до разглезени хлапета от Осмо ниво, които разполагат с технологии със съмнителна законност.

Но аз знам, че мястото, което е избрал, е проверка. Ако не мога да стигна дотам сама, просто няма начин да съм същата, която е направила онзи графит; значи наистина съм безмозъчната уака, за която се представих пред охраната.

Когато най-сетне стигам до вътрешния възел в края на първия транспортен тунел, по гърба ми вече се стича пот. От там нататък е по-лесно. Складът за паяци е надолу по един къс тунел от основния възел.

Няма нужда да се притеснявам за охранителни боти или дори за врата, която да прегражда пътя към спящите механични гиганти. Паяците са толкова грамадни и стари, че по тях няма нищо, което да си струва да се открадне. Спускам се по стълбата възможно най-тихо, но въпреки това ми се струва, че дори дишането ми отеква като ехо от огромните им сребърни туловища.

— Ехо? — прошепвам.

Нищо.

Поглеждам фоното си, за да видя колко е часът — няколко минути след полунощ. Дали закъснява? Или си е тръгнал, след като не съм дошла точно навреме? Поклащам глава и влизам по-дълбоко в лабиринта. Не, не и след като си е направил труда да стигне дотук. Щеше поне да поиска да види коя съм.

— Жил ми е приятел — прошепвам аз, този път малко по-силно. — Но новинарите са влюбени в него, а не искам те да разберат за това.

Оглеждам се, но не виждам нищо друго, освен собственото си лице, отразено и разкривено от десетки сребристи корпуси.

А после виждам и нещо по-тъмно.

— Ти си момичето от първата вечер, нали? Момичето със светлините.

Той се е облегнал на един паяк вдясно от мен. Няма как да не разпозная бялата му риза; нямам идея как не съм го видяла досега.

— Не знаех, че си ме видял — казвам аз, след като преглъщам тежко.

Физическото му присъствие е по-силно, отколкото си спомням. Погледът ми проследява тънките мускули на ръцете му, преди да осъзная какво правя и да се съсредоточа върху очите му.

— Така ли? — казва безсмислено той. — Сигурно. Жил беше… забележителен.

— Това е характерно за него.

Енки се усмихва и пристъпва по-близо до мен.

— Значи това обяснява картината? Мислех си, че е някой графитейро от джунглата, но естествено, че не е. Трябва да е бил някой, който го познава.

Енки замълчава и ме обикаля като човек, който оглежда някой скъп бот с евентуалното намерение да го купи. Налагам си да остана неподвижна, макар че отвътре горя и треперя. Бях се зарекла това да не се превърне в приказка за вълшебния принц и то наистина не е. Но сега ме е страх от това, което е.

— Какво предлагаш, Джун Коста?

Заставам пред него, така че да прекъсна обиколката му.

Преди да си дам време да се замисля, протягам ръка, докосвам го по рамото с ръкавицата си и усещам как се активират нанокукичките, за да се вкопчат в него. Очите му се разширяват. Вече сме свързани и той го знае.

Толкова е красив, толкова топъл, безмилостен и далечен, че ако не бяхме свързани по този начин, сигурно просто щях да избягам от него.

— Ти си творец — казвам аз. — И мисля, че никой друг, освен мен не разбира какво искаш да кажеш с това. Това не означава, че рисуваш, правиш скулптури или виждаш света в цветове. Означава, че манипулираш, че се изразяваш с обекти и ги използваш, за да те изразят. Означава, че когато си избрал да станеш Летен крал, ти си направил избора да използваш собственото си тяло като платно, на което всички ще трябва да обърнат внимание.

Налага се да спра за момент, за да си поема дъх. Ако това се получи, дори Бебел няма да успее да ме победи за Кралската стипендия.

— Много интересно — отвръща той.

Но зениците му са разширени, така че светлите му очи изглеждат черни. На ръст е точно колкото мен, а погледите ни са впити толкова здраво, колкото и ръката ми на рамото му.

— И в замяна — продължавам аз почти шепнешком — ти ще умреш.

— Стори ми се добра сделка.

— Позволи ми да ти помогна.

— Защо да го правя?

— Казвам се Джун — отговарям аз. — И съм най-добрият творец в Палмареш Треш.

Боли — и в началото се чудех дали Лелите не са го направили така, за да отиваме безропотно на заколението. Но сега виждам, че няма друг начин, че не можеш да принудиш човешкото тяло и човешкия ум да изминат такива неестествени пътища, без да платиш цената за това. В градовете Токио са подкопали устоите на този закон и са продължили да се трансформират, докато самото тяло не се е оказало негодно за обитаване. Те не са надраснали тялото, както твърдят. Естествено, че не са. Кой не би предпочел да бъде неврони, синапси, електро химикали и сладки, лепкави оргазми? Те живеят в потоците си от данни, защото техните тела вече не ги искат.

И моето тяло вече не ме иска.

Знаеше ли това, когато сключихме нашата сделка в мавзолея на древната технология? Ти каза, че тялото ми е платно.

Но едно човешко платно не може да живее. Може само да изгори и да остави летописа на своята смърт.

Това е летописът на моята смърт.

Лято.

На двайсет и пети декември двамата с Енки поглеждаме от голите скали на О Киломбола, най-източния остров в залива.

Отново спорим, защото винаги спорим, и аз си мисля как няма никаква опасност да се влюбя в него, защото точно в момента го мразя, макар че всъщност и това не е вярно.

— Просто го взриви, Джун — настоява той.

После изритва водопад от вулканичен чакъл към вълните на сто метра под нас.

Преглъщам и си напомням, че имам нанокукички на обувките. В града — този паметник на удобствата на технологията този факт ми вдъхва увереност. Тук, в суровата прегръдка на природата, се чувствам по-беззащитна от всякога.

— Така ще съборим цялата скала. Няма да остане нищо, на което да монтираме светлините. Освен това нали се сещаш, че Лелите ще те убият.

Енки се обръща към мен, сплетената му коса се развява и на лицето му изгрява онази бавна, лудешка усмивка.

— Не знам дали си чувала за това — казва той, като се навежда под опасен ъгъл над водата, — но те бездруго смятат да го направят.

Правя гримаса.

— Знаеш какво искам да кажа.

— Естествено, че знам, мила моя. Искаш да кажеш, че не бива да вандалстваме с обществено имущество в името на изкуството.

Отварям уста да отговоря. После я затварям.

— Не искам да кажа, че…

— А какво точно искаш да кажеш?

— Това е остров, Енки. Стои си в този залив и на никого нищо не прави, поне от десет хиляди години насам. Не можем ли просто да работим… заедно с него?

Той се навежда съвсем. Нанокукичките на обувките му го улавят, разбира се, но въпреки това изпищявам. Енки се разкикотва и увисва от ръба на скалата като обърнато разпятие, като прикования Прометей, който се смее. Слънцето огрява синкавото под кожата му и мимолетното проблясване на някои от модификациите, за които не иска да ми каже.

— Заедно с него? — повтаря той.

Но аз не казвам нищо, защото вече разпознавам по гласа му кога е започнал да разсъждава. Той отделя единия си крак от скалата и прикляква надолу с главата.

— О Киломбола — казва той, като гали скалата. — Ще ни помогнеш ли да те направим по-красив?

Свивам устни, но те въпреки това се изкривяват в усмивка.

— Какво ти отговаря?

— Казва… казва, че има дупки на раци.

Това е странно дори за Енки. Прикляквам на ръба на скалата, отправям молитва към Йемандже и се протягам навън колкото мога, здраво стъпила с нанокукичките на камъка.

— Добре ли си там?

Чувам как Енки цъка с език, но не виждам лицето му. Той гледа нещо под себе си.

— Все се тревожиш, все се тревожиш.

— Някой трябва да е стъпил здраво на земята.

— А друг да лети в небесата?

Дъхът ми спира. Кръвта пулсира в главата ми. Би трябвало да се изправя — Енки няма къде да отиде, — но не мога да помръдна. Песента, която цитира той, е древна класика, която дори не е от Южна Америка.

— Откъде знаеш толкова много за музиката, Енки?

Той продължава да разглежда нещо на скалата. Не знам как все още не е изгубил съзнание, докато виси с главата надолу. Явно е открил някаква цепнатина, защото дясната му ръка е потънала до лакътя.

— А ти откъде знаеш толкова много за музиката, Джун?

— От папаи — отговарям. — Но аз попитах първа.

— От мамае.

Това отново ме кара да замълча. Енки внезапно се разсмива и измъква ръката си. Държи яркозелен морски рак, от който все още капе вода.

— Ето го отговора на О Киломбола — казва той и ми подава рака, без да ме предупреди.

Хващам го за главата, като с все сила се опитвам да не потръпна. Нямам нищо против раците, когато са сготвени, но точно в момента, докато безпомощно размахва крака, този ми прилича на мушибот.

— Искаш да правиш изкуство с раци? — питам го аз.

— Това е едната възможна гледна точка.

Той отново се обръща към скалата и пъха ръката си в друга дупка, на метър под първата.

— Защо аз трябва да го държа?

— Защото е мокър.

— Гениално, Енки.

— О, наистина ли не можеш да се сетиш, Джун?

Противно на това, което ми диктува здравият разум, аз внимателно освобождавам десния си крак, завъртам се за миг, който е достатъчен да ми докара световъртеж, и правя още една крачка надолу по скалата. Повтарям това още веднъж и главата ми най-сетне се озовава на нивото на главата на Енки.

— Това е рак — казвам аз. — Защо да не е мокър?

Енки издърпва ръката си от скалата. Държи още едно раче — по-малко, но от същия вид.

— Този също е мокър — отбелязва той.

Оставя рачето да изтича нагоре по ръката му, за да скочи обратно на скалата и да се скрие в друга дупка.

— Мислиш, че раците се покатерват дотук от океана през дупките в скалата?

— А как иначе ще стигнат толкова високо?

— С пълзене?

Енки освобождава левия си крак и лудешки се залюлява върху скалата. Докато го гледам, сякаш морски рак стиска гърлото ми, защото знам, че при най-малката грешка в ъгъла нанокукичките могат да се откачат. Той се смее — естествено, — докато се люлее като махало право пред лицето ми. Носовете ни се докосват и аз изпускам яростна въздишка.

— Демонстрирам — казва той.

— Нали знаеш, че водата е на двайсет метра под нас?

Той спира лудешкото си люлеене и се протяга към свободната ми ръка. Изпитвам ужас, но се отпускам малко, когато преплита пръстите си в моите. Не се случва за пръв път — понякога Енки просто обича да докосва хората, — но с времето не ми става по-леко. В моята представа ние двамата сме заедно само и единствено заради изкуството, но това не пречи на кожата ми да тръпне, а на стомаха ми да се качва в гърлото. Просто съм станала по-добра в това да не им обръщам внимание.

С другата си ръка Енки се протяга за рачето, което продължава слабо да се съпротивлява.

— Гледай сега — казва той и оставя рачето обратно на скалата.

Рачето се опитва да се скрие в една дупка, но Енки го избутва оттам. Насочва го, докато не тръгва надолу по повърхността на скалата. И Енки тръгва след него.

Разбира се, при това продължава да ме държи за ръката и да не ме пуска. Ръката ми се изпъва. Изпищявам, но той дори не ме поглежда.

— Копеле! — изкрещявам, но вече съм отделила единия си крак от скалата, поставям го по-надолу, отделям следващия…

… и ходя надолу по скалата след Летния крал.

— Ти си луд! — казвам му аз, но той само се разсмива.

Мисля, че му се иска да се затича, но не може да го направи, докато ме държи, и не знам дали да изпитвам благодарност, че не иска да ме остави сама или обзета от ужас. Горкото раче не знае какво да прави. Енки го изтиква настрани от всяка дупка, от всяка възможна посока, освен надолу, надолу, надолу.

И тогава се случва нещо много странно.

Стигаме до част от скалата, която е гладка и напълно отвесна, чак до повърхността на водата под нас. За нашите подметки с нанокукички това не представлява допълнителна трудност. Колкото и да съм уплашена, дори не се замислям за внезапната липса на пукнатини и издатини по скалата. Но рачето, горкото раче, се подхлъзва и пада надолу по скалата право във водата.

Двамата с Енки едновременно се обръщаме един към друг.

— Знаеше ли, че ще стане така? — питам го аз.

Той свива рамене.

— Просто предположих.

Аз отново поглеждам надолу. Преди малко рачето плуваше във водата, но вече е изчезнало.

— Значи се изкачват през скалата — казвам аз.

— А това означава, че сигурно цялата е нашарена от тунели.

— Можем да прокараме светлините през нея! Да я осветим отвътре!

Енки затваря очи за миг. Все едно светът е станал толкова красив, че не може да го гледа повече. Пръстите ми се стягат около неговите и аз гледам и за двамата.

— Дали да скочим? — пита той.

Очите му отново са отворени.

— Енки…

— Хайде бе, Джун — казва ми той. — Понякога просто трябва да направиш една крачка напред.

Това са думи на Жил. Питам се дали ги е чул за пръв път от него.

Знам, че очаква да забия и двата си крака в скалата и да откажа да направя нещо толкова опасно. Но той е прав, а през последните няколко месеца съм направила толкова налудничави неща, че не виждам как мога да поставя точка точно сега.

— Няма ли да се нарежем на скалите?

— Не, виждаш ли тъмносиньото? Това е една от най-дълбоките части на залива.

— Добре тогава.

Енки се провиква толкова силно, че няколко птици се разлетяват с крясъци от скалата над нас.

— На три — казва той.

Бедрата ми горят от усилието да се задържа в хоризонтално положение толкова дълго време. Слънцето пари и съска по голата кожа на врата и ръцете ми. Ръката на Енки в моята е топла като лампа. Сърцето ми сякаш е на път да избухне.

Той брои равномерно и бавно. Аз съм готова — ако не го направим точно по едно и също време, ще ни трябва лекар, за да си тръгнем от този остров.

Усещам неговото „три“ като удар на сърцето.

За миг оставам празна. За миг летя ли, летя и Енки е другото ми аз в края на ръката ми и синьото на водата над нас е същото като небето под нас.

Виковете ни отекват в унисон. Бунтовен крясък срещу Лелите, Кралицата и всички гранди в Палмареш Треш.

После се блъсваме във водата. Потъваме надълбоко и аз съм шокирана от това колко е ледена въпреки изгарящата жега на слънцето над нея. Отварям очи. Косата на Енки се носи около главата му като морска анемония. На няколко метра от нас се виждат риби, които пасат от водораслите на дъното. И раци — десетки, десетки зелени раци като онзи, който Енки прогони дотук, — които пълзят навътре и навън от дупките в скалата.

Под водата звуците се чуват странно. Всичко е едновременно близо и далеч. Ударите на моето сърце и сърцето на Енки, които отекват като ритуални барабани. Стадо делфини, които се викат помежду си, твърде далеч от нас, за да ги видим. Слънчевата светлина се процежда през водата на потоци, толкова ясни, че приличат на колони от злато.

Енки прокарва ръката си през облака на моята коса. Усмихва се, защото смята, че светът е красив.

Аз първа размахвам крака и той ме последва нагоре през този тих свят, в който се процежда слънцето, докато не стигаме обратно до въздуха над него. Когато се показваме над водата, аз си поемам дъх с всичка сила, така че да успея да се разсмея.

Бърша солената вода на залива от очите си и се смея.

— Това… беше… невероятно!

Енки се усмихва.

— Честита Коледа, Джун.

Бях забравила за това. Повечето жители на Палмареш Треш не празнуват Коледа, макар че съм чувала за традиционните католици от Салвадор, които я отбелязват с карнавал. Може би затова Енки ми подари този ден: този ден носи спомен за дома на майка му в лятото на нашия дом.

Същата вечер Жил е вкъщи за нашата традиционна семейна вечеря всеки месец. Майка ми настоява на нея, откакто папаи почина, независимо от моите протести. Мисля, че вече го прави само за да ме дразни. Когато има възможност, Жил се присъединява към нас, за да разсейва напрежението, но днес не издържам при мисълта за неизбежните два часа напрегнати разговори и го причаквам в засада на стъпалата пред нашата къща.

— Какво ще кажеш да избягаме и да си намерим някое парти в Парка на основателките?

Той каца на перилата и се преструва, че размишлява.

— Не мисля, че тази вечер ще има добри музиканти.

— Не ме интересува дори да има ревящи маймуни — заявявам аз. — Пак ще танцувам, Жил.

— Тежък ден?

Спомням си за Енки под водата и косата ми, засъхнала в солено афро, което отказвам да среша.

— Не, денят беше, общо взето, съвършен.

Жил накланя глава. Знае, че днес съм излизала с Енки, и ме поглежда толкова подозрително, че притеснено добавям:

— Става дума за проекта. Ще стане невероятно.

Не искам да си мисли, че между мен и Енки има нещо повече от това.

Жил е съгласен да сменим темата.

— А защо смяташ, че тази вечер няма да бъде невероятна?

— Майка ми? Леля Яха? Чувал ли си за тях?

— Можеше да бъде и по-зле. Все пак ще прекараш вечерта с трима души, които те обичат.

Изражението ми е достатъчно, за да накара някой от неговите слънчогледи да се извърне, но Жил просто го посреща от упор и повдига вежди по-високо и от моите.

— Е, поне аз те обичам, менина, така че ще трябва да се задоволиш с това.

Не му казвам колко съм щастлива от тези думи. Ние двамата с Жил не правим така. Освен това той и сам си го знае.

Когато влизаме, майка ми седи на масата и отпива от чаша червено вино, а гъстата й, леко къдрава коса е спусната, което не е характерно за нея. Леля Яха пали истински свещи от восък. Дори аз съм забелязала колко се старае, след като й се опълчих за Кралската стипендия. Въпреки всичко не успявам да се насиля да го оценя по достойнство.

— Жил! — казва тя и го целува по двете бузи. — Толкова се радваме, че успя да дойдеш.

— Да — добавя майка ми. — Напоследък си доста зает.

Поглеждам я сурово, защото съм доловила неодобрението в гласа й, но Жил само се усмихва.

— Никога няма да съм толкова зает, че да нямам време за Джун.

Леля Яха се разсмива както винаги, когато иска да замаже някаква неудобна ситуация, и всички сядаме на масата. Ако не бяха танците, Жил можеше да направи блестяща кариера като дипломат.

Добре де, може би не само танците, но и скандалният му вкус за сексуални партньори.

Двамата с Енки със сигурност не се пазят само един за друг през последните два месеца, но си остават златната двойка за всички новинари. Винаги познавам кога Жил е бил с Енки, защото се движи така, сякаш всеки момент ще започне да танцува, и не чува почти нищо от това, което му казвам.

Енки, от друга страна, си остава загадка. Новинарите твърдят, че е с някого почти всяка нощ, но никога не бих го разбрала от начина, по който се държи с мен. Почти не споменава Жил, а когато го прави, не мога да определя какво изпитва към него. Едва успявам да разбера какво изпитва Енки и към мен самата. Не че ме интересува — стига да продължаваме да правим изкуството си заедно.

Веднъж Жил ме попита дали Енки го обича. Отговорих му, че Летните крале може би не изпитват чувства като нас, обикновените хора. Навярно когато всичките му емоции са толкова сгъстени и наситени, той не може да обича като обикновен човек, който има още двеста години живот пред себе си. При тези думи Жил се разплака, така че млъкнах.

Усещам миризмата на храната — люти чушки, кокосово мляко, задушени скариди и тежкото ухание на палмово масло за пържене, което не може да се сбърка с нищо друго, — но масата не е сложена. Вместо това майка ми протяга двете си ръце и след първоначалния шок от действието й си давам сметка, че тя иска да се хванем за ръце. Всички. Заедно.

Леля Яха дава пример и хваща ръцете на майка ми и на Жил. Жил ми хвърля лека усмивка и аз хващам неговата ръка и ръката на майка ми. Образува се завършен кръг.

— Мислех си да благодарим — казва майка ми.

Ние не сме особено религиозно семейство. Последния път, когато съм виждала градски храм отвътре, беше една седмица след смъртта на папаи. Докато беше жив, понякога той ни караше да пеем заедно, обикновено някой християнски химн или ода за Йемандже, „за да почетем предците си“. Никой не го приемаше твърде на сериозно — папаи просто обичаше музиката, а ние му угаждахме.

Първоначалната ми реакция е да откажа, но майка ми изглежда адски сериозна, а не ми се иска да вгорчавам положението толкова бързо. Така че свеждам глава.

— Йемандже и Огум, божествени ориша, които сте благословили този град, моля ви да благословите и моята дъщеря и да я водите през тези съдбоносни мигове от живота й, така че да запази даровете на младостта си и да се сдобие с мъдростта на по-възрастните. Нека не пропилява големия си шанс за неща, за които по-късно ще съжалява. Нека да достигне цвета на своята зрялост като улегнала, всестранно развита личност, каквато знам, че може да бъде…

— Мамае!

Изтръгвам ръката си от все по-силната й хватка. Главата й подскача нагоре и двете се вторачваме една в друга — тя иска да ме сплаши с погледа си, но аз все пак съм нейна дъщеря и отдавна съм се научила да й се противопоставям.

— Това е благословия, Джун.

— На мен ми прозвуча като лекция.

— А как иначе да те накарам да ме слушаш?

— Уверявам те, че не те слушам.

— Твоят папаи…

Изправям се. Краката на стола ми изскърцват по пода — единственият шум, който се чува в стаята.

— Недей. Само не намесвай него.

Леля Яха отпуска ръка на рамото ми. Аз се отърсвам от нея.

— Джун — казва тя. — Миличка, просто седни, става ли? Няма нужда да говорим за това, ако не искаш.

Аз не мога да откъсна поглед от майка си.

— Тя започна!

— Не, ти започна — ти си номинирана за най-престижната стипендия в този град, а не искаш да си мръднеш пръста, за да я спечелиш! Знаеш ли на какво е подложена втората ти майка на работното си място заради твоето нехайство?

— Валенсия, недей…

— Някой трябва да го каже, Яха. Джун пропилява благосклонността на всички и целия си талант. Заради нейния папаи всички трябва да стъпваме на пръсти около нея, но на мен ми дойде до гуша от това!

— Престани да говориш за папаи!

— Защо, Джун? Аз също го изгубих.

Кръвта, която шуми в ушите ми, звучи като океана — оглушителна тишина, в която са погребани ударите на сърцето ми. Усещам ръцете на Жил на раменете си. Той ме отвежда настрани от масата. Краката ми го следват.

Не знам къде отиваме. Не мога да разсъждавам. Минало е толкова време, откакто не съм виждала папаи, че на моменти лицето му е замъглено в паметта ми. Не мога да си спомня дали имаше бенка пред лявото си ухо или пред дясното, нито колко дълги бяха мустаците му. Но понякога чувам гласа му. Той ми казва да не се интересувам какво мислят другите. Казва ми: „Открий собствената си съдба, Джун“, и обикновено от това ми става по-добре, но сега не мога да спра да треперя.

Жил ме е завел навън, в нашата миниатюрна градина, която идва да плеви и полива два пъти в седмицата една жена от джунглата. Градината ни изобщо не е толкова хубава, колкото тази на Жил, но навсякъде е за предпочитане пред масата в трапезарията с горящите свещи от восък.

Жил не казва нищо. Просто ме прегръща, докато гледаме над залива. Слънцето почти се е скрило, но в преминаващия блясък на залеза виждаме гърбиците на четиримата братя и сестри, като спящи богове. Представям си как ще изглеждат, когато двамата с Енки свършим с тях, и нещо в мен успява да се усмихне. Ще бъдат достойни за папаи. Той ще се гордее с мен, не се съмнявам в това — папаи е пълната противоположност на майка ми с нейните безкрайни упреци.

Жил ме поглежда. Подръпва края на една от къдриците ми, за да падне засъхналата сол.

— По-добре ли си?

— Мразя я.

— Знам, менина.

— Нали ти казах, че не ме обичат?

Жил само въздъхва и аз се чудя защо е толкова сигурен, че не е така.

— Мислила ли си да им кажеш защо не правиш нищо за Кралската стипендия?

— Яха е Леля. Идеята е да завършим проекта, преди да успеят да ме спрат, и да разкрием всичко наведнъж през есента.

Планът ми е да направя голям удар по средата на годината и след това да продължа да градя върху него до края.

— Знам. Но ако я помолиш, според мен леля Яха няма да каже на останалите. И майка ти ще бъде по-спокойна.

Изсумтявам.

— Все едно това ме интересува.

Но не е така, невинаги е така. Спомням си какви бяхме, преди папаи да умре. Никога не сме били толкова близки, колкото бяхме двамата с папаи, но и не се мразехме. Не се случваше да си представям какво ще стане, ако тя реши да си направи кири, и да усещам ужасяващо задоволство при тази мисъл.

Не искам тя да умре — почти съм сигурна, че не искам.

— Не е лошо да си поплачеш — казва Жил.

— Нали знаеш, че много мразя да ми говориш като психоложка.

Той се разсмива.

— Да не би да лъжа?

— Ти можеш да плачеш. Ти си красиво момче.

— Значи момичетата не могат да плачат? Никога не съм допускал, че си толкова старомодна, Джун.

И друг път се е случвало да плача пред Жил, но не и откакто папаи почина.

— Знаеш ли, че майка ми ме научи да рисувам? — казвам му аз. — Тя самата не умее кой знае колко, но забеляза как обичах да си цапам пръстите с всичко възможно и ми купи детски бои и едно голямо платно. Рисувахме храна. Странно ли е? Не знам защо, но ми се струваше, че няма нищо по-красиво от яркото червено на някоя скарида в задушената ватапа. Или зеленото на кантариона. Опитвах се да нарисувам и миризмите. Сигурна съм, че са били просто някакви цветни петна, но тя се кълнеше, че й харесват. Папаи беше тъжен, защото се беше надявал да правя музика като него, но мамае…

Дали тогава, преди толкова много време, тя не се е интересувала от мен само заради папаи? Дали просто не беше искала да ми помогне да открия себе си?

В момента, в който слънцето потъва зад хоризонта, светлините на Палмареш Треш се включват и окъпват целия залив с мекото си бяло сияние.

А после се размиват и аз не изпитвам нито изненада, нито срам.

Казвам се Джун, защото съм родена на първия ден от месец юни, но това не е кой знае какво обяснение, защото се казвам Джун, а не Юния или нещо подобно. Английските имена не са толкова рядко срещани. В Палмареш Треш са останали няколко английски семейства — хора, които са пристигнали тук по време на голямата миграция след чумата, бомбите и дългата, сива ядрена зима (при нас се получи нещо подобно на сезони, но горките жители на Северна Америка! Знам, че в Ню Йорк все още живеят някакви хора, но аз щях да умра, ако се налагаше да нося термобельо всеки ден от живота си).

Така че истинската причина е моята мамае. Майка ми.

Нейният дядо е говорел английски, защото е бил някъде от севера. Може би Торонто или Глазгоу. Някой от изгубените градове. Той е имал дъщеря още преди да се запознае с прабаба ми и тя се е казвала Ейприл.

Беше запазил няколко нейни снимки, които някак си бяха оцелели, така че съм ги виждала. Снимките са плоски, но иначе са цветни и ясни. На тях се вижда Ейприл, приблизително на моята възраст, облечена с някакви странни дрехи — синя роба и квадратна шапка с лентичка. Майка ми казва, че това са снимки от дипломиране и преди няколко века хората са се обличали така. Ейприл изобщо не прилича на мен: има права руса коса, кожата й е млечнобяла като на повечето хора от Северна Америка, а устните й са тънки, но ми се струва, че в очите й се вижда нещо от майка ми. Очите й са големи и гледат право напред — като меч, готов да те прониже. Това не са очи, които печелят много приятели, но не им пука за това.

Няколко години след като била направена тази снимка, прадядо ми и Ейприл станали бежанци, прогонени от войните, купищата трупове и студа, който тогава бил още по-страшен. Тогава чули за някакъв град в това, което преди се наричало Бразилия — нов град пирамида, построен по японски проект, наречен Палмареш Треш. Тогава нямало много хора, които да емигрират в Бахия — особено пък бели хора от Северна Америка. Но по някаква причина Ейприл се влюбила в Бразилия. На това място от историята очите на майка ми се навлажняват — не ме питай защо. Майка ми и нейните емигрантски истории. Явно Ейприл е учила португалски в гимназията и била запалена по класическата музика, макар че тогава сигурно не е била класическа. И успяла да убеди баща си, че трябва да бягат на юг. Останалите хора от Северна Америка се отправяли към техния западен бряг (точно навреме за атомната бомба, която ударила Сан Франциско, естествено), а някои от тях дори се опитвали да стигнат до други континенти — западната част на Африка или източната част на Азия. Но Ейприл искала самба, както ми го разказа майка ми, искала да живее в града на жените, след като мъжете били направили всичко по силите си, за да унищожат света. Така че двамата с прадядо ми потеглили за Бахия.

Пътуването им отнело две години, защото най-често се придвижвали пеша, а освен това имало войни и природни бедствия, които се налагало да заобикалят. Но все пак пристигнали с първите регистрирани емигранти. Градът все още не бил построен дори наполовина. Но ако отида в обществената библиотека, мога да намеря имената им в регистъра. Има дори снимка, на която са двамата, на нея Ейприл изглежда толкова различна, че ми става страшно. Кожата й е по-тъмна — все още твърде светла като за Палмареш Треш, но вече не изглежда толкова странно. Косата й е подстригана много късо, почти до кожа, и толкова неравно, че според мен я е отрязала сама с някое мачете. А очите й, тези вторачени и прями очи, вече са крехки като стъкло. Очите й вече са стена, зад която напира толкова много болка, че аз погледнах снимката само веднъж и изключих масива.

Предполагам, че точно затова майка ми не държи и тази снимка в семейния албум.

Ейприл живяла с баща си в това, което щяло да се превърне в Палмареш Треш, в продължение на около шест месеца. След това нагоре по брега започнали да пристигат кораби с бежанци от войните в Сао Пауло и Рио, така че възникнал спор какво да правят с тях. Към този момент вече всички знаели, че няма лек за Y-епидемията, а в Палмареш Треш досега нямало големи огнища на болестта. Прадядо ми искал да остане в града, под карантина. Ейприл искала да помага на бежанците. Мамае ми разказа, че двамата са се скарали жестоко за това, а после Ейприл излязла за храна и припаси. Тогава Лелите взели решение да оставят бежанците на най-големия от островите в залива. Не си спомням как се е казвал преди, но сега, разбира се, го наричаме А Карентена. Карантината.

Тя загинала там. Никой не знае точно как. Дълго време не разбирах това, защото тя е лекувала хора, болни от чума какво друго може да е станало? Но веднъж мамае намекна, че може да е била убита от някой побеснял бежанец.

„Изнасилването е ужасно нещо, каза ми тя. Ужасно. Тук сме толкова щастливи, че не го познаваме, Джун.“ Но когато го каза, беше толкова пияна, че аз просто я сложих да си легне, като кимах с глава в знак на съгласие, за да се успокои.

Ейприл загинала, а прадядо ми не успял да го преживее. Веднъж, след като папаи умря, аз се опитах да си представя как щях да се чувствам, ако по време на последния ни разговор се бяхме скарали.

Нека просто да кажем, че разбирам защо прадядо ми никога не се усмихва на снимките в семейния албум. По-късно той се запознал с втората си съпруга, истинска бразилейра от Салвадор, и им се родила дъщеря. Не я нарекли Ейприл — нито пък Джун, нито Августа. Дали й хубаво име от Бахия: Фоладе.

Тя също имала дъщеря, която била майка ми, Валенсия. И когато Валенсия на свой ред родила дъщеря си, по някаква причина тя си спомнила за дядо си, който починал още докато Валенсия била уака като мен. Майка ми винаги бе харесвала историята на Ейприл — сигурно заради тези широко отворени, прями очи. Очи, които са в състояние да изоставят някого, когото обичат, в името на бежанците, които умират от чумата на една скала в морето. Майка ми планирала всичко много внимателно. Организирала го така, че дъщерята, която смятала да нарече Ейприл, да бъде зачената точно навреме, така че със сигурност да се роди през април. Но лекарите казали, че нещо не било наред с първата бременност на майка ми и трябвало да опита отново, два месеца по-късно. И когато съм се родила, майка ми както никога решила да се съобрази с мен.

И ме нарекла Джун.

Моята мамае умря няколко седмици преди твоя папаи — не знам дали ти е известно това. Не беше кири, макар че тя беше само на четирийсет и пет. Не е тайна как умря, но по някаква причина никой от новинарите не го изрови от публичните файлове — а може би са го направили и са решили, че е прекалено случайно, прекалено печално, за да им донесе популярност. Те ме обичат, новинарите. За тях съм като метеор, но ме искат ярък и млад, затова не харесват нищо, което може да ме свали от небето.

Поне, преди да настъпи моментът за това.

Но моята мамае загина при нещастен случай. Ирония на съдбата — като се има предвид, че беше избягала от Салвадор, за да се почувства в безопасност. Непрекъснато ми разказваше колко й липсва Салвадор, но не беше готова да се върне в града с бомбите, войните между бандите и бедността дори да й дадат всички пари от Кралската кула.

Но късно една вечер паяк се повредил на нейната линия към джунглата и капсулата й се озовала в капана на бавно пропадащия тунел. Тя се задушила, преди спасителните екипи да успеят да стигнат до нея. Сигурно щеше да оживее, ако беше от някое по-високо ниво, но минал половин час, преди екипите да се заемат с пострадалите от джунглата.

Питаш се как говоря с града. Трябва да се запиташ как го усещам. Разяждащата тежест на пропадащата артерия, внезапната маса на всичко по-нависоко от нея, което дотогава е било толкова здраво, а сега изведнъж е в опасност. Представи си ужаса, докато човеци и боти тичат към мястото и се чудят къде боли, а за града това е очевидно като зейнала рана. Мислиш, че градът не усеща това? Мислиш, че това е метафора? И да, и не. Понякога метафорите са буквални.

Мамае обичаше Салвадор с разнебитените му улици и руините, високи до небето и нашарени с дупки от снаряди. Уличните продавачи изнасяха пържени йкараже, сладки боло де карима и ярки оранжеви таблетки „Фанта“ на стените, когато затихнат престрелките. Мамае казваше, че няма нищо по-вкусно от хрупкавото акараже, изпържено в палмово масло и поръсено от прелитащ куршум.

Но тя е дошла тук, за да живее в джунглата, с нейната катинга и нейното мляко, което винаги е престояло с един ден след срока на годност. Тя е дошла тук да ме роди и аз съм повече част от този град дори от теб, с твоето семейство от първата вълна заселници.

Аз съм този град, защото съм го избрал. И сега той е избрал мен.

Двамата сме долу, в джунглата, аз съм с ловното си облекло, а Енки е с отрязани джинси и футболна фланелка. Казах му, че може би трябва да се облече в черно, а той ме попита кожата му не е ли достатъчна.

— Трябва да бъде на линия „Се“ пет минути преди речта за откриването — казва той, без да се старае да говори тихо.

— Нали знаеш, че ще успея да го скрия само на две мотриси… на три, ако тичам.

— Тогава тичай.

— Ами ако някой ме види?

— Кажи, че тренираш.

— За какво?

— Нали си уака? Нека да си мислят каквото си искат.

Тази вечер почти не ме е поглеждал. Мисля, че нещо се е случило, но Енки нямаше да е Енки, ако ми каже. Докато се катерим по стената на резервоара за водорасли, движенията му са насечени, неспокойни, изтощителни. Мускулите му се издуват като въжета под кожата му, но дори той се е задъхал от усилието, когато с един последен скок се озовава на гърба на резервоара.

Между корпуса на резервоара и входа за достъп до водораслите, който използват биоинженерите, има малко място за кабелите. Енки не може да се промуши оттам, но аз съм достатъчно дребна.

— Е? — казва той, когато най-сетне го настигам. — Давай.

Завъртам очи и пъхам главата си в отвора. После замръзвам. Някъде по-надолу се разнася шумолене и жужене. Издърпвам главата си обратно навън.

— Там, долу, има нещо — прошепвам толкова близо до ухото му, че го докосвам с устните си. — Трябва да се скрием.

Енки накланя глава, все едно се напряга да го чуе. Едва дишам — не знам какво ще ни направят Лелите, ако ни хванат, но със сигурност няма да е нещо хубаво. Енки обаче не изглежда разтревожен. Той се разсмива, свива устни и изсвирва.

Едва не го удрям.

— Защо го направи, по дяволите? — прошепвам.

— Беше просто някакъв малък бот — отговаря той не много тихо. — Казах му да се маха.

— Ти… Енки, какви модификации имаш?

За пръв път му задавам този въпрос, макар че много пъти съм се питала за това.

Очите му леко се разширяват и той протяга дясната си ръка към моята лява ръка. Нанокукичките на ръкавиците ни не се захващат, но въпреки това го усещам така, сякаш ме е уловил в капан.

— Не е ли невъзпитано да питаш своя Крал за неговите накити?

— Не и когато твърди, че прави невъзможни неща.

— Може би няма невъзможни неща.

Енки произнася последното, притиснал бузата си в моята. Струва ми се, че сърцето ми може да реши да избяга навътре в гърдите. Струва ми се, че и той го съзнава.

— Не можеш да летиш — казвам аз. — Не можеш да живееш вечно. Не можеш да четеш мисли.

— Мога да прочета твоите.

— Наистина ли?

Енки се усмихва широко. Усещам устните му до ухото си.

— Естествено. Мислиш си, че съм луд. И много искаш да спиш с мен.

Рязко се отдръпвам и изтръгвам ръката си от неговата. Той вече не се усмихва — изглежда по-скоро любопитен.

— Плъх от джунглата!

— Ха — казва той. — Последното беше просто предположение.

Аз се изчервявам и Енки тактично промушва главата си в отвора на резервоара.

Не искам да спя с него. Ще бъде все едно да правя секс с гръмотевична буря. Но си фантазирам за много неща, които не искам. Той е на Жил; не мога да забравя това.

— Малкият бот си тръгна — обявява той. — Но може да дойде нещо по-голямо, което да не иска да ме слуша. Трябва да се упражнявам още.

— Енки…

Не знам защо — може би заради тона ми или просто заради онова, което го мъчи цяла вечер, — но той най-сетне отговаря на въпроса ми.

— Всичките — казва той.

— Всичките?

— Дори онези, за които не знаят. Дори онези, за които никога не са си мечтали.

— Но как…

Той вдига пръст пред устните ми.

— Сигурна ли си, че искаш да знаеш?

Не съм. Не знам откъде Енки може да се сдобие с такива екстремни модификации — биотехнология, която е толкова напреднала, че дори Лелите не разполагат с нея, — но познавам Енки. Знам колко малко задръжки има и колко много граници е готов да прекрачи и да продължи отвъд тях, за да види докъде може да стигне, преди да го хванат. Както и да ги получава, със сигурност не е законно. Както и да се променя, след като го разбера веднъж, повече никога няма да мога да го погледна по същия начин.

— Чакай тук — казвам и промушвам краката си в отвора.

Налага се да си глътна корема и мисля, че по гърдите ми остават синини, но в крайна сметка успявам да се промъкна вътре.

Енки подхвърля маска и ръкавици след мен. Слагам си ги и пристъпвам по-близо до люка, с който се отваря резервоарът с водораслите. Под него се извиват десетина тръби. Всяка от тях е проводник за чистия водороден газ, който го отвежда до енергийните клетки, захранващи целия град. Остатъчният продукт от реакцията е вода, която се рециклира в умивалниците и фонтаните ни. Някои казват, че така се получава безплатна енергия, но двамата с Енки знаем истината. Цената на енергията е джунглата, катинга, няколкостотин хиляди души, които живеят буквално на дъното на обществото. На Осмо ниво можем да забравим, че това място дори съществува, ако няма някой като Енки, който да ни принуди да си спомним.

Ако няма някой като Енки и мен, който да принуди хората да си спомнят.

Правим го като генерална репетиция за големия ни проект със светлините в островите на залива. Първо искаме да сме сигурни, че сме привлекли вниманието на всички, преди да им покажем най-голямата творба на изкуството, за която съм чувала. Не че майка ми или леля Яха изобщо ще възприемат като изкуство това, което планираме. В най-добрия случай ще го нарекат лудория, а в най-лошия — дребно хулиганство. Бих им възразила, че нарушаването на правилата е част от истинския смисъл на изкуството, но трябва да си призная, че малко ме е страх и Лелите да не са на тяхното мнение.

Аз измислих идеята за четиримата братя и сестри, но тази част от проекта е на Енки. Вече съм му се посветила, но си давам сметка, че се движа по ръба. Докато изучавах работата на предишните лауреати на Кралската стипендия, направи ми впечатление, че никога не избират някой, който е твърде предвидим. Оценяват се известна непочтителност и бунтарски дух. Въпреки това не искам да отида твърде далеч.

Люкът е затворен с обикновен механизъм за уплътнение, но все пак ми трябва флашка, за да го отключа. Флашката на Енки сигурно ще свърши работа, но така ще разберат, че е слизал тук. Затова той убеди една биоинженерка да ни даде нейната назаем. Енки намекна за някакви сексуални услуги в замяна, но аз не пожелах да науча повече подробности.

— Готова ли си? — пита Енки, като промушва главата си в отвора.

Докосвам маската си, за да задействам пълното запечатване на устата и носа. Вонята на катинга, която е задушаваща толкова близо до отвора на резервоарите, се отдръпва като отлив преди буря.

Кимвам и той ми подава флашката, която е монтирана в стара медна монета от истинската държава Бразилия. Флашката може да се монтира навсякъде, естествено — да се имплантира в ириса на окото ти или в гръбчето на книга от хартия, — но явно инженерката на Енки е запалена по старата история. Размахвам флашката пред люка и веднага чувам как ключалките изщракват във вътрешността на металната врата.

Правя знак на Енки да задейства маската си — макар че повечето от него отива по тръбите, чистият водороден газ може да бъде отровен. След като маската му се запечатва, хващам дръжките на люка и напрягам сили. Люкът се завърта и се отваря.

Благодарение на маската водораслите на джунглата не миришат на нищо друго, освен на пластмаса, но резервоарът прилича на вещерски казан. Сто хиляди нюанса на зеленото проблясват в слабата изкуствена светлина на тунела, а мехурите по повърхността се оригват, въздишат и припляскват като неприлични влажни ласки.

— Нищо чудно, че мирише толкова лошо — казвам аз, но от запечатаната ми маска не се чува почти нищо.

Енки ми прави знак, че не бива да се бавим. Стисвам раницата и се опитвам да не мисля за това, което се каня да направя. Дори с ръкавиците тази първична супа изглежда така, все едно може да ме разтвори жива.

Изсипвам първия контейнер в супата. В него има изсушени ензими, които ще се активират, когато го разтръскам, и ще променят метаболичния цикъл на водораслите. Не ми е съвсем ясно какво точно става, но след пет минути водораслите ще започнат да произвеждат въглероден диоксид вместо водород. Ще продължат да миришат също толкова лошо, но поне няма да са отровни.

Нещо изстъргва по бетона в далечния край на тунела. Обръщам се към Енки, като се надявам да е просто друг бот от почистването, но веждите му са сключени по онзи особен начин, за който вече знам, че означава неприятности. Енки не си прави труда да каже нещо — само ме поглежда и аз го чувам идеално: „Размърдай се“.

Изсипвам и последния контейнер, запечатвам го и затръшвам люка. Вече е прекалено късно да се преструваме, че никой не е влизал тук. Но ако побързам, надявам се да не разберат кой точно е влизал. Шумът се засилва. Разпознавам звънтящите стъпки, които все повече се приближават: охранителен бот, който вече със сигурност знае, че нещо не е наред.

Енки е изтръгнал маската от лицето си. Той хвърля трите пълни контейнера в раницата си и ме издърпва през отвора в стената с безмилостна сила.

Е, сега вече определено имам синини по гърдите.

Все още не съм си свалила ръкавиците от резервоара с водораслите, така че Енки ме държи прегърната с лявата си ръка, докато пълзи по-далеч от бота. Ако повдигне глава, ще ни види, но разчитаме да не прояви такова въображение.

Ботът проверява затворения резервоар за водорасли и спира, за да размисли. След това продължава с по-спокойна крачка. На сутринта някоя от прислужничките на леля Мария вероятно ще получи доклад за необичайна активност, но ако имаме късмет, няма да му обърне внимание.

Енки се разсмива задъхано и разпечатва маската си.

— Господи, Джун, много си тежка. Закачи си поне краката.

Подчинявам се, но той продължава да ме държи. Харесва ми да усещам ръката му около тялото си. Между нас става въпрос за интелект и изкуство, а не за секс, но си давам сметка, че от това усещането не е по-малко интензивно. Не бързам да си сваля ръкавиците, но вонята на катинга ми припомня предишните ми опасения.

— Как мислиш, Енки? Какво ще направи Оресте?

— Ще се ядоса. Какво друго може да направи? — Той се обръща към мен и се разсмива. — О, ти говориш за стипендията.

— Ами ако сме отишли твърде далеч?

— А какво друго да правим?

— Ти не разбираш. Аз трябва да спечеля.

Ръката му се стяга около мен и той ме повдига, за да съм на височината на очите му.

— Разбирам те, бем-керер — казва тихо той. — Но колко от себе си ще им дадеш в замяна? Аз не съм най-добрият партньор, ако искаш да танцуваш в политиката.

Ето какво има предвид той: дали искам да се откажа от нашия проект, дали искам да избягам обратно в сигурността на благоприличието, дали искам да се отдалеча от горещината на ръцете му и сиянието под кожата му? Но аз не мога да го направя. Не искам да го направя. Енки стана Крал, като напомни на хората за съществуването на джунглата; и на мен ще ми се размине, ако направя същото.

— Ще се получи — казвам аз.

Той се усмихва.

— Само не забравяй да тичаш.

На следващия ден в училище не мога да седя на едно място. Сърби ме, боли ме, имам джунгла в раницата си и изкуство в ръцете си. За съжаление, трябва да остана тук. След това изпълнение Лелите ще разберат, че Енки има съучастничка. И тъй като вероятно ще се опитат да я спрат, най-разумно е да не се набивам на очи. Нека Лелите и Оресте засега да си мислят, че не правя нищо за Кралската стипендия — нямам търпение да видя физиономиите им през есента.

Когато идва обедната почивка, дръпвам Жил настрани и му връчвам фоното и флашката си.

Той се мръщи, докато ги взема.

— Сигурна ли си? — пита ме.

Вече съм му разказала какво смятаме да направим с Енки, но Жил сякаш вижда само опасността, не и потенциала на нашия план.

Усмихвам се и се надигам на пръсти, за да го целуна по челото.

— Ще внимавам. Ще бъде невероятно, ще видиш.

Жил ми отдава чест, преди да го оставя. Имам само половин час, за да поставя първия контейнер. Без фоното ще трябва да проверявам колко време ми остава на обществените дисплеи. Енки смята, че грандите могат да ни проследяват през фоното и флашките — затова ги оставих при Жил.

Скрила съм раницата си в една от по-старите зали за упражнения в дъното на сградата на училището. Реших, че никой няма да влезе там и да усети леката воня, която не могат да скрият дори три пласта херметизирана материя.

Но в момента, в който отварям вратата, гласът й ме залива. Господи, как мразя гласа на Бебел. Той е толкова дълбок, гладък и необяснимо невинен дори когато командва. Тя е единствената певица от нашето поколение, която дръзва да изпълнява „Зумби Рей“. И някак си, въпреки че преди нея са го изпели десет хиляди изпълнителки, от нейната уста успява да прозвучи по нов начин.

Казах ли, че мразя гласа й? Да, мразя го. Какво съм виновна, че този демон в тяло на момиче може да пее като ангел?

Точно в момента тя пее „Рода Вива“, защото нямаше да е Бебел, ако не владееше целия класически репертоар до отвратително съвършенство. Акомпанира й уака на китара, докато тя поддържа изчистения ритъм с пандейро. Китаристът се обръща и аз разпознавам Паскуал. След като съм го гледала непрекъснато в продължение на няколко месеца по време на изборите за Крал, на живо ми се струва почти незабележим. И Паскуал, и Октавио са финалисти в конкурса за Кралската стипендия. Явно тази чест им се оказва по традиция в лунната година, но все още не съм се запознала лично с нито един от двамата. Първите десет скоро трябва да се срещнат с Оресте и аз съм любопитна кои са останалите ми съперници.

Бебел грейва към мен, когато влизам, и двамата с Паскуал довършват своята песен. Исках само да си взема раницата и да се махна, но краката ми отказват да помръднат. Вече казах, че изкуството трябва да нарушава правилата, и наистина е така, но докато слушам двама от най-талантливите музиканти на нашето поколение, осъзнавам, че и в нарушаването на правилата може да се крие красота. На папаи щеше да му хареса.

За пръв път сериозно започвам да се съмнявам, че ще спечеля Кралската стипендия.

— Джун! — изчуруликва Бебел, когато свършва песента. — Какво правиш тук? Как ти се стори? Все още е малко сурово.

Сурово? Прокашлям се и отговарям:

— Беше красиво, Бебел. Наистина.

Тя замълчава, после се усмихва.

— Това означава много, когато го казваш ти, Джун. Благодаря ти.

Паскуал оставя китарата.

— Ти също си от финалистите, нали? Визуално изкуство?

Преди четири месеца щях да си глътна езика, ако видя Паскуал на живо. Но все пак съм прекарала нощта в пълзене през джунглата в компанията на Летния крал, така че в последно време ме стряскат много малко неща.

— С това започнах — отговарям аз. — Но се развивам и в други посоки.

Дори Бебел изглежда обзета от любопитство. Такава си е моята Бебел — дълбоко в себе си тя е също толкова пристрастена към съревнованието, но го прикрива по-добре от мен.

— Наистина ли? — казва Паскуал. — Да не съм пропуснал някой от новите ти проекти?

— Не — отговарям аз и се усмихвам. — Когато имам нещо ново, няма да го пропуснеш.

Бебел, естествено, разбива напрежението като таран.

— Много си тайнствена, Джун. И аз казах на Йеаску, че със сигурност планираш нещо.

— Наистина ли?

— Естествено. Тя ме попита дали смятам, че ще се откажеш. Отговорих, че който си го помисли дори за миг, изобщо не познава Джун.

— Това ме…

Отвращава? Смущава?

— … изненадва — казвам аз.

— Защо? Силната съперница е почти като приятелка, не мислиш ли? Заради теб полагам повече усилия.

Нещо като усмивка повдига ъгълчетата на устата й, но очите й остават сериозни.

Може би Бебел винаги ме е виждала по-ясно, отколкото аз нея. През цялото време си мислех, че се преструва, държи се мило за пред грандите или просто се опитва да ми влезе под кожата — но дали наистина не ме беше подкрепяла? Защото й харесва да има съперница?

— Трябва да тръгвам — казвам аз. — Ще се видим, Бебел. Паскуал.

Правя крачка назад, препъвам се, дръпвам раницата си изпод пейката и отварям вратата. Нямам много време. Енки разчита на мен.

А Бебел има нужда от силна съперница.

На всеки пет години Летният крал председателства извънредни заседания на парламента, на които се предполага да се обсъждат важни реформи или нови закони. Но през лунните години това задължение се свежда до встъпителна реч и изслушване на продължителни, скучни дебати на теми като модификацията на транспортните капсули. Летният крал има право да изкаже мнението си, а Лелите имат право да не се съобразят с него. Всички заседания на властта се излъчват за широката общественост — а откакто Енки стана Летен крал, повече уаки гледат предаванията от парламента, като се надяват да го зърнат там. Това означава, че всички ще го видят.

Но има и още една причина, поради която сме сигурни, че новинарите ще се залепят за тази новина като мухи върху развалена риба.

Човек не може да не обръща внимание на обонянието си.

Шест минути преди началото на следобедната сесия на парламента оставям първия контейнер в един празен влак на обществения транспорт, който чака на линия „Се“. На влака пише „Не работи“, но вратите се затварят в мига, в който отварям вътре първото си малко парче от джунглата. Енки ми каза, че влакът ще ме чака там. Попитах го откъде знае това, а той ми отговори, че градът му е казал. Вонята е незабавна и зашеметяваща. Мотрисата спира на станция „Гриа Плаза“ — точно толкова, колкото да ме пусне да сляза. Някои от хората на перона ме поглеждат с отегчено любопитство, но ловното ми облекло много прилича на униформата на инженер, така че не ми обръщат кой знае какво внимание. Може би долавят полъх от вонята на катинга във въздуха, но това не им се струва необичайно. Преценявам с колко време разполагам, като поглеждам общественото холо по средата на перона. Остават ми пет минути. Някой е включил на един от четирите канала, които предават заседанието на парламента. Усмихвам се. Тичам.

Идва ред на линия „Амарела“. В края на перона ме очаква моят влак с надпис „Не работи“. Качвам се, вратите се затварят и влакът се стрелва напред толкова бързо, че едва не падам върху контейнера. Без малко. Ако вонята попадне по кожата ми, според мен никога няма да успея да се измия. Пъхам контейнера под един ред седалки и чакам мотрисата да спре. Спира на „Роял Плаза“. Това е най-рискованата част от плана: тъй като има заседание на парламента, леля Мария — нашият директор по въпросите на сигурността е разположила хората си по целия перон. Мотрисите, които превозват Лелите до сградата на парламента, дори не се отварят за обикновени граждани като мен. Но явно се повреждат — така че преспокойно си влизам в този, за който дори аз не съм вярвала, че ще ме чака там. Не се возя с него — би било твърде опасно, — а вместо това просто се преструвам, че проверявам нещо на масива до вратата, докато небрежно подхвърлям контейнера вътре. После отстъпвам и вратата се затваря в момента, в който разхлабеният капак на контейнера пада от него и освобождава вонята вътре.

Изчаквам няколко секунди, за да се уверя, че нищо не се е объркало. Но въпреки че няколко гранди на перона ме поглеждат строго, аз вече съм в състояние да различа, че това е израз просто на общото им недоволство от факта, че някаква уака се навърта толкова близо до многоуважаемите им държавнически дейности. Половината ми лице е закрито от слънчеви очила, а косата ми е прибрана с шал, но ако някой ме разгледа както трябва, може би все пак ще ме разпознае. Минавам точно покрай един от охранителните агенти на леля Мария — жена с бяла пирамида на ревера и особения блясък в ирисите, който издава някои определени биомоди фикации.

— Надявам се, че не си избягала от училище, филя — казва ми тя.

Усмихвам се в отговор, като се моля да не ме запомни.

— Просто исках да поседя в парка в обедната почивка.

Тя кимва и се обръща. Миг по-късно се намръщва, все едно някой друг й казва нещо, и модифицираните й очи проблясват. Забързано се отправям към парка. Той е малък, но тъй като го използват Лелите, точно до езерото с водните лилии има голямо холо.

Сядам на пейка на няколко метра от него, поемам си дълбоко въздух и броя до пет.

— Летни кралю — казва леля Иса от мястото си до празния стол на Оресте, — ще обявиш ли началото на заседанието?

Енки кимва, грациозно се изправя и отива до централния подиум.

Според обичая Летният крал произнася кратко стихотворение или обръщение, преди да обяви извънредните заседания за открити. Енки обаче прави нещо доста повече от това.

— Ние в джунглата — подхваща той, по-сериозен от всякога — обичаме бурите. Понякога, като видим, че се задава буря, блокос излизат на терасите и празнуваме, докато дъждът не ни прогони вътре.

Той замълчава, все едно обмисля следващите си думи, макар че аз виждам, че просто се наслаждава на този момент. Последният ми подарък от джунглата сигурно вече е пристигнал. Всички в публиката се размърдват неспокойно. Разширяват се ноздри, в залата отекват дискретни прокашлящия. Някои поглеждат към Енки, други един към друг или към изходите.

Енки дълбоко си поема въздух, сякаш не забелязва нищо.

— В джунглата имаме една поговорка — продължава той, докато мърморенето на публиката му се надига като вълна. — „Не можеш да подушиш катинга, докато не се върне обратно у дома.“

Успявам да различа няколко охранители в дъното, които забързано нахлуват в залата. Енки оглежда произведението си и се усмихва като слънцето, което си пробива път през облаците.

— С това обявявам заседанието на парламента за открито.

Докато се връща на мястото си, без да бърза, леля Иса изхвърчава на подиума, притиснала носна кърпичка към лицето си, готова да убие някого. Хората се изправят и се затичват към изходите. Не знаят, че вонята в коридорите ще бъде още по-страшна. Всичките ни транспортни капсули са свързани с вентилационната система. Идеята е в тунелите да влиза чист въздух, но може да се получи и точно обратното. Може да се получи така, че воня на гнило от джунглата да стигне право в носовете на хората, които се преструват, че тя не съществува.

Първите бегълци от парламента се събират пред холото в парка. И останалите канали са започнали да предават новините: на „Гриа Плаза“ цари паника и шаловете на заможните жени се развяват, докато тичат да излязат на открито. Служителите от офисите на Осмо ниво се тълпят по алеите — вонята сигурно вече е достигнала и до училището. Когато тази вечер леля Яха и майка ми се оплакват от вонята, ще трябва да благодарят на мен, макар че няма да го знаят.

В парламента леля Иса обявява извънреден край на заседанието „поради неочакван проблем със системата за пречистване на въздуха“. Парламентарният канал се сменя с черен екран, така че ни остават само новинарите, останали без дъх от вълнение, които изказват предположения за всичко възможно, от пробит резервоар за водорасли в джунглата до повсеместен хаос във всички системи на Палмареш Треш. Зарязвам ги да се занимават с това и си тръгвам.

Странно ми е да оставя изкуство, което не съм подписала. Анонимността ми харесва повече, отколкото съм очаквала. За пръв път не се налага да мисля за това как ще го възприемат Лелите и дали ще се увеличат шансовете ми да спечеля Кралската стипендия. В този момент аз съм просто Джун — най-добрият творец в Палмареш Треш.

Винаги си обичала светлините. Ти светеше на онзи дансинг, когато Жил те вдигна във въздуха. Казах ти, че не съм те забелязал, но не е така. Оттогава дървото ти е пораснало. Веднъж ти казах, че мога да чета мислите ти, но всъщност мога да разбера как се чувстваш дори без да те поглеждам в очите. Гневът е най-лесен за разчитане — пулс и светкавица, като плющене на камшик. Когато си развълнувана, показваш най-ярките си цветове. Когато току-що ти е хрумнала идея за някой творчески проект, клоните по ръката ти сякаш се разлюляват от лек вятър. А когато видя океана за пръв път, сякаш ги видях как разцъфват.

За да обичаш светлината, трябва да обичаш мрака. Не се опитвам да говоря твърде дълбоки неща — знам, че ще ме разбереш. Нямам предвид, че трябва да можеш да мразиш, за да обичаш, или че трябва да умреш, за да живееш.

Просто искам да кажа, че понякога гасиш светлините само за да ги включиш отново.

Бебел и Паскуал са много пияни, което вероятно обяснява защо тя ме хваща под ръка и не много тихо ми казва: „Мислиш ли, че ще ни обърнат достатъчно внимание, ако направим тройка?“, по средата на тържествената вечеря за финалистите. Навсякъде наоколо жужат видеоботи, така че точно тази клюка ще се появи във всички канали… да, вече заедно с моето изчервяване.

— Ъ-ъ, Бебел, хората ни гледат…

Тя се разкикотва.

— Точно това е смисълът, Джун. Нали ти твърдеше, че най-важното е да има спектакъл и изкуство?

Няма какво да възразя на това. В другия край на залата е Енки, който се преструва, че не ме вижда, докато Жил с театрална небрежност го гали по врата. Октавио седи в един ъгъл, гледа мрачно и отблъсква всички опити на някой от нас да го заговори. Наоколо се въртят няколко Лели, но Кралицата все още не се е появила. Прекарах целия ден в работа по моето дърво от светлини — преди две вечери един почистващ бот се покатери по стената на градината ни и ми подаде плик, пълен със светлинни импланти. Не знам откъде ги е намерил Енки, но могат да се програмират до молекулярно ниво и сами настройват светлината си към цвета на кожата ми. Не можех да му благодаря, но дадох на малкия бот китка цветя от градината ни, в случай че намери пътя обратно до него.

Сега дървото се разтваря. Първо клоните, а после и светещите му листа. Клоните покриват гърдите и ключиците ми. Все още не съм успяла да направя ствола на дървото.

Не че майка ми ще ме пусне да изляза облечена с нещо, с което да се вижда.

Жил и Енки са влезли в ролята на най-великолепната двойка в града, облечени в блестящ комплект тоалети, направени специално за тях от мамае на Жил. Лелите не са доволни от своя Летен крал. Според Жил охранителите започват да го следят в момента, в който излезе от апартамента си. Ако не се брои специалната му среднощна доставка, нямам никакви вести от него от деня на може би твърде успешния ни проект с катинга. Всички знаят, че Енки го е направил, но тъй като точно тогава произнасяше реч пред доста голяма публика, никой не може да разбере как точно. Настоящите слухове залагат най-много на Жил като евентуален съучастник, от което и двама се скъсахме от смях, когато останахме сами в неговата градина. Жил не отрича, а се държи подобаващо — освен че не може да се насити на вниманието, той знае, че по този начин предпазва и мен. Аз се притеснявам как ще реагират всички, когато се разкрия, но после си спомням колко прекрасни ще изглеждат четиримата братя и сестри в голямата си вечер и се отпускам. Това е твърде велико, за да не спечели.

Паскуал прегръща Бебел с едната си ръка, а с другата й подава поредната висока тънка чаша е пенливо вино. Не съм съвсем сигурна, че това е добра идея, но Бебел е твърде опиянена, за да ме слуша. А може би просто проявявам склонност да съдя твърде строго. Все пак съм в една зала с двама от най-любимите си хора на света, а дори не мога да говоря с тях. Технически погледнато, бих могла да говоря с Жил, но тази вечер той е залепнал за Енки като риба прилепало и не съм сигурна, че искам да се намесвам в това, дори да не ставаше дума за най-великия творчески проект в историята. Аз също съм изпила няколко чаши от въпросното пенливо вино и споменът за божествения глас на Бебел, която пее „Рода Вива“, се смесва със спомена за гласа на Енки, който ми казва: „И много искаш да спиш с мен“. Не мога да отрека, че коремът ми се стопля в негово присъствие, но това не означава, че ще направя нещо по въпроса. Не се обърнах към него, защото исках да му стана любовница; а и ако Енки изпитваше нещо подобно към мен, вече щеше да е предприел действия. Изпивам на един дъх останалото вино в чашата си, за да не си дам шанс да отбележа внезапния прилив на разочарование при тази мисъл.

Мразя вино, заклевам се. Толкова е характерно за Лелите, толкова допотопно, наркотик от стария свят, а защо искат да повтарят нещо от стария свят, след като управляват града на жените, просто не мога да разбера, но това е, това са грандите в едно изречение: лицемерието винаги е на първо място.

Мислите ми са започнали да кръжат в спирала от сълзлива сантименталност, така че съм благодарна, когато някой ме потупва по рамото.

— Ти си визуалният творец, нали? — пита момичето.

Тя също е от финалистите — момичето от джунглата.

— Джун — представям се аз. — А ти си…

Не мога да си спомня името й дори животът ми да зависеше от това, така че свивам рамене и тя се разсмива.

— Толкова ли не те притеснява конкуренцията? Аз съм Лусия, кодирам.

— Кодираш? Имаш предвид игри?

— Или имам предвид наноботи.

Очите ми се разширяват. Така ли се снабдява Енки с такива неща?

— А биомодификации?

— Иска ми се. В този град е по-лесно да си купиш ядрени оръжия. Не, моите са на по-ниско равнище. Машини, които се сглобяват сами. В последно време работя с репликанти.

— Еха. И Лелите нямат нищо против?

— Има ли нещо, за което Лелите да нямат нищо против? Според мен никой от нас не се занимава с нещо, срещу което да нямат съвсем нищо против.

Оглеждам се и разбирам точно какво има предвид. В залата е събрана компания от блестящи, непокорни и бунтарски настроени уаки. Лелите би трябвало да се разпищят от ужас, когато ни видят заедно на едно и също място, в свободен обмен на идеи. Но въпреки това леля Мария се усмихва, докато си бъбри с леля Яха. Забелязвам и леля Нара, която като директор на културата вероятно е подбрала лично повечето от нас. Не изглеждат ужасени, а доволни от себе си. Все едно не могат да си представят нищо по-хубаво от тази компания — бъдещите водачи на техния град от светлини.

— И все пак те са ни избрали — казвам аз.

Лусия се усмихва.

— Странно е, нали?

Музиката заглъхва и вратите на салона безшумно се плъзват встрани. Сервитьорите отнасят празните ни чаши за вино.

— Добре дошли — казва кралица Оресте от централното място на масата. — За мен ще бъде чест да се присъедините към мен за вечеря.

Сядам между Бебел и Паскуал, точно срещу Жил и Енки. Опитвам се да не поглеждам към тях, но Жил улавя погледа ми и се усмихва така, че някъде дълбоко в корема ми сякаш се отпуска натегната пружина.

Храната е много изтънчена — започваме с по една-единствена лъжичка сорбе от асаи и банани, последвани от скариди, задушени в кокосово мляко и чили. Никой, освен Лелите не яде много. Сега, когато вече усещам тежестта на преценяващите им погледи, дори уханието на чили не може да ме съблазни.

— Назаре — казва Оресте.

Главата на едно момче в другия край на масата подскача нагоре, сякаш са го ударили с невидим камшик.

— Лелите и аз сме особено впечатлени от нивото, на което играеш напоследък. Може би ще организираш някакви демонстрации? Сигурна съм, че Фаро гори от желание да изпробва уменията си срещу твоите.

Лъжицата на Назаре започва да трака по ръба на купата му и той бързо я оставя на масата. Назаре е висок, сякаш съставен изцяло от остри ъгли, с дълги жилави ръце, с които след няколко години е вероятно да стане най-добрият играч на петека в Палмареш Треш. За съжаление, уменията му на корта не се пренасят в такива светски ситуации и става ясно, че не може да понесе вниманието на Кралицата.

— Аз… ъ-ъ… Фаро? — казва той и се прокашля.

Паскуал е толкова пиян, че се изкикотва. Поглеждам го яростно, за да млъкне.

Оресте се усмихва и заговаря по-меко:

— Да, момчето ми. Знам от най-сигурен източник, че Фаро е особено впечатлен от уменията ти. Смятам, че приятелски демонстрационен мач помежду ви е точно онова, което очаква този град от един от най-талантливите си уака.

Назаре със запъване казва нещо в съгласие, но Оресте не го дочаква, а вече е насочила измамно доброжелателния си поглед към друга финалистка и я разпитва за нейните умения. Докато минава през всички около масата по този начин, аз си давам сметка, че останалите финалисти или са направили нещо публично, или планират някаква демонстрация. С наближаването на моя ред напрежението в залата тихо нараства — явно всички са чули, че откакто ме номинираха, не съм правила нищо. Дори Жил не може да откъсне поглед от мен. Само Енки запазва самообладание без никакво усилие и аз си мисля, че короната му от какаови клонки никога не е изглеждала по-подходяща за случая. Паскуал елегантно осведомява Кралицата за съвместната си работа с Бебел, както и за новата теорема, която е на път да завърши (забравила съм колко вбесяващо може да бъде неговото привидно безгрижие, целящо да се хареса на грандите). Оресте му се усмихва по начин, който бих нарекла едва ли не съблазнителен, а после се обръща към мен.

— Джун, казва тя. — Блестящата ми светлина. Разбрах, че работиш по нещо специално?

И как е разбрала? После си спомням Бебел и Йеаску.

— Може и така да се каже — отговарям аз.

Усмивката й става малко по-скована. Не мога да го обясня, но в нейно присъствие ми е по-лесно да разбера защо е нашата Кралица. Оресте притежава блестящ интелект, безскрупулност и красота. Нищо чудно, че е успяла да убеди Летния крал преди четири години да я посочи за Кралица, преди да умре.

— Толкова си тайнствена, Джун! Но тук всички сме приятели.

Светлините ми започват да пулсират от внезапното вълнение. Знам, че се налага да пристъпвам внимателно, но аз съм творец, а не политик. Не знам какво да кажа.

И тогава Енки се разсмива и вече не се налага да казвам нищо. Смехът му е безгрижен и някой може да твърди, че е опиянен. Смехът му отнема заряда от разпита на Оресте като гръмоотвод.

— Нещо смешно ли има, Кралю? — пита тя в опит за вежливо любопитство, който едва прикрива раздразнението й.

— Погледни лицето й, Оресте! Как издържаш?

— Да издържам какво, Енки?

— Да ги притискаш така по ъглите и да им се усмихваш. Заклевам се, ти си като котка, която си играе с мишки.

— Аз не съм мишка — казвам, преди да успея да се спра.

Енки ме огрява с усмивката си и за частица от секундата виждам радостта му като кимване за поздрав към мен. Той върви по опънато въже и знае, че и най-малката погрешна стъпка ще разкрие нашата тайна на Оресте, но е напълно убеден, че няма да сбърка.

— Държиш се грубо, Енки — казва нашата Кралица.

Тя вече не се опитва да прикрива нищо.

— А ти се държиш жестоко. И какво, момичето все още не е направило нищо. Нали ти си я избрала? Може би трябва да почакаш да видиш какво ще предложи, вместо да я угояваш като пуйка за конкурс.

Мълчание. Мълчанието се проточва в продължение на пет, може би шест секунди. Не съм сигурна, че на масата изобщо има някой, който диша. Енки улавя погледа ми, все едно иска да каже „Поне опитах“, и тогава — със спокойствието, на водата в залива в тих ден — аз разбирам какво трябва да направя.

И започвам да се смея.

— Е! — избухва Оресте. — Радвам се, че на вас двамата ви е смешно.

Смехът ми е замислен за разсейване на напрежението, но се превръща в нещо искрено и почти неконтролируемо в мига, в който излиза от корема ми. Бебел ме докосва по ръката с непресторена тревога.

— Летни кралю — успявам да кажа аз сред фонтана на смеха.

— Джун?

— Аз и пуйка не съм.

Градът звучи различно в джунглата. Говори ни със същия женски глас, но с друг тон. Извинява се толкова много, че понякога я наричаме Съжалителната госпожа и всички много рано се научаваме да не разчитаме на нея почти за нищо. В джунглата повикваме с флашките си транспортна капсула и понякога градът ни отговаря: „Съжалявам, но в момента не мога да ви изпратя транспортна капсула“. Питаме я за времето на Седмо ниво и тя ни казва: „Съжалявам, но в момента нямам достъп до сензорите си. Ще опитате ли по-късно?“

Изненадана си. Това никога не се случва на Осмо ниво.

Затова ние хакваме стандартните сифони. Модифицираме ги, така че когато попитаме къде са охранителните боти, градът да ни отговори така, все едно никога не сме усещали вонята на катинга. Хакерите от джунглата са само една стъпка по-надолу от ориша.

Израснах с отчаяното желание да говоря с града. Гледах служителите от офисите на „Гриа Плаза“ и се чудех какви тайни им е разкрил градът. Когато попитах мамае, тя се засмя и ми каза, че градът не разкрива тайни на никого, а просто използва повече ресурси за горните нива, за да отговаря на техните въпроси.

— Градът не е наистина жив — обясни ми тя. — Не може да ти каже нищо важно.

Но мамае грешеше.

Хакерите си мислят, че говорят с града, но те също грешат.

Градът има глас — но трябваше да стана Крал, за да го чуя.

Неделя сутрин. Леля Яха отива на религиозните служби, но майка ми остава вкъщи с мен. Отначало се безпокоя, че ще иска да си говорим, но тя изглежда доволна да си седи на стола, обърнат към градината, и да си чете. Налагам си да поработя върху домашните си, защото не мога да понеса мисълта Бебел да ме изпревари толкова много. Вече не се дразня толкова, когато си помисля за нея. Все пак е права, нали? Добрата съперница е почти като добра приятелка.

Почти.

Господи, как ми липсва Жил. Изпращам му още един пинг, макар че не очаквам отговор. Той е някъде навън, с Енки — както много добре знае целият свят.

— Джун?

Майка ми заговаря толкова тихо, че почти не я чувам от сутрешната песен на птиците.

— Имам домашни, нали виждаш.

— Само за момент.

Гласът й е толкова нетипично притеснен, че се изправям от възглавниците. Майка ми е включила холото в градината и аз го чувам как се смее и казва „керида“, преди да видя главата му над хортензиите. После се вижда малка ръка, малко тяло и това съм аз — а моят папаи ме учи да танцувам. В далечината е призракът на моята майка, която казва: „Внимавай, Жоао, според мен става по-добра от теб!“.

Заставам на крачка зад стола на майка ми и гледам. За две години дори не съм поглеждала някое холо. Не съм чувала гласа му и дори музиката, която толкова обичаше да преподава. За две години не е имало нито ден, през който да не съм мислила за моя папаи, но въпреки това по някакъв начин съм успяла да забравя кой беше той.

„Опитай отново, Джун“, казва ми той. Далечната музика се усилва, но аз мога да я позная и насън. Той пее „Нека да дойдат клоуните“, а аз пляскам с ръце и заеквам заедно с него.

„Жоао, казва мамае. Много е малка за английски. Трябва да я учим на хубава класическа музика. Така ще стане по-умна.“

Музиката се променя. Мамае пее: „Банана кеентра но самба…“. Аз се смея. Холото спира; призраците се стопяват във въздуха.

— Мам… Майко — казвам аз.

Тя дори не вдига поглед към мен.

— Утре е рожденият му ден.

— Знам.

— Понякога забравям — казва тя. — Колко хубаво ни беше, когато бяхме тримата.

— Аз…

Аз си мисля, че понякога също забравям това, и ме е срам да си го призная.

— Джун, мислиш ли, че ние тримата с леля Яха някога ще можем да…

— Не — заявявам аз остро, незабавно и инстинктивно.

Сега вече тя се обръща към мен. Очаквам гняв, но вместо това виждам в раменете й нещо като тъга, което ме изумява.

— Твоят папаи никога не би искал да…

— Престани.

— Не можеш да правиш така, Джун! Минаха две години. Не можеш да си присвояваш правото да мислиш за него, да говориш за него, да скърбиш за него…

— Той беше моят папаи.

— Той беше моят съпруг.

— И ти си причината да е мъртъв!

Птиците пеят толкова силно, че ми се иска да ги застрелям. Прямите очи на майка ми, които е наследила от Ейприл, блестят като кристали, но дори не примигват.

— И ти наистина вярваш в това.

Не мога да отговоря. Не знам в какво вярвам — знам единствено, че ми се иска да е истина, че искам тя да бъде виновна за всичко, защото иначе почти не мога да понеса мисълта за човека с бавната усмивка, дългите мустаци и мазолите на музикант по пръстите. Понякога се събуждам посред нощ и съм убедена, че всъщност не си е отишъл, че просто съм сънувала всичко това, слава богу, и после чувам майка ми и леля Яха в съседната стая и пак започвам да я мразя с нова сила. Той знаеше, че обичам изкуството, но никога няма да види Джун — най-добрия творец в Палмареш Треш.

Фоното ми изчуруликва. Обажда се Жил, за да ме спаси.

— Трябва да тръгвам — казвам аз.

Не чакам да чуя отговор. Но тя е притихнала, седнала с изправен гръб в самотната си градина, и когато си помислям: „Липсваш ми“, не го мисля само за моя папаи.

Жил играе футбол до водопадите в парка „Триа“. Все още не е мач — просто няколко уаки, които си подритват топката по тревата. Жил ми я подава и аз я връщам толкова силно, че топката прелита покрай него.

— Нали си от моя отбор? — казва ми той, след като се връща с нея.

Аз се усмихвам широко.

— Разбира се.

Останалите уаки на поляната се разделят, общо взето, поравно и започваме. Жил играе напред и аз тичам с него, макар че обикновено се чувствам по-спокойна като защитник. Но сега съм в настроение да удрям разни неща и като че ли никой не е склонен да ме спре.

Жил отбелязва първия гол за нашия отбор и възгласите са по-шумни, отколкото се полага на обикновен любителски мач в парка. Събрали сме доста голяма публика. Чувам нарастващото жужене на видеоботите и осъзнавам: играе Жил. В училище достъпът на боти е ограничен, така че ми е по-лесно да забравя, че Жил се е превърнал в малка звезда. Изтичвам заедно с него обратно до центъра на игрището.

— Мислех си, че си с Енки.

— Той искаше да остане сам.

Жил свива рамене и забавя крачка.

— Джун, нали знаеш, че ако вие двамата сте… имам предвид…

— Не! — отговарям аз прекалено рязко.

Жил ме поглежда така, че преглъщам всичко останало, което ми се иска да отрека.

— Нали знаеш, че няма да имам нищо против? Ако сте.

— Не знам. Не сме.

Топката е обратно в игра. Жил с всички сили преследва нападателя на другия отбор по игрището. Аз не се опитвам да ги настигна, а вместо това изчаквам, открита и забравена от всички, докато той не ми подава топката между краката на друг играч. Едва тогава спринтирам по игрището, а сърцето ми бие лудо. Препъвам се в плетеница от крака и когато вдигам очи, вратарят е уловил топката.

Жил ми помага да се изправя.

— Мисля, че той работи нещо по вашия проект.

Бях се питала какво ще направи сега, когато Лелите го наблюдават толкова внимателно, но си знаех, че няма да се откаже. Усмихвам се.

— Майка ми ще умре, когато разбере какво съм направила за Кралската стипендия.

Жил ми хвърля поглед. Не е трудно да прочета неодобрението по лицето му.

— Джун… защо просто не й кажеш?

Въздъхвам.

— Защото може да ме спре.

— Знаеш, че няма да го направи.

— Жил, хайде бе! — провиква се един играч.

Жил свива рамене и се отдалечава на бегом. Печелим мача с три на два, но никой няма защо да благодари на мен за това. Не знам какво да мисля и изпитвам нелогичен гняв срещу Жил за това, че защитава семейството ми, така че не успявам да се съсредоточа.

След мача двамата с Жил отиваме под водопадите заедно с останалите играчи. Нито един от видеоботите не смее да се приближи толкова до мъглата от водни пръски и шума. Тук навън, в парка, няма да намерим по-уединено място.

— Жил, ако искаш да ми кажеш нещо, просто го кажи.

Той вдига лице към водата, която се излива върху него и се стича по голия му гръб. Ако от другата страна на водопадите има няколко уаки, които точат лиги по него, няма за какво да ги обвинявам.

Жил свива устни, но не защото е ядосан, а защото се чувства безпомощен.

— Минаха повече от две години — казва той. — Двете с твоята мамае говорихте ли изобщо за него оттогава?

— Ами, тя е виновна, така че…

— Не! Не е тя виновна и ако го кажеш още веднъж, ще се разкрещя. Твоят папаи е мъртъв, защото поиска това, Джун. Не можеш да обвиняваш твоята мамае и не можеш да обвиняваш леля Яха. Не можеш да обвиняваш и себе си. Той е мъртъв, защото е почувствал, че е дошъл моментът за това, и никой от вас не може да направи нищо, за да го върне.

Може би треперя. Не знам, но ми става хубаво, осезаемо и сигурно, когато той слага ръце на раменете ми.

— Тя те обича. Довери й се.

Аз обаче никога няма да мога да й се доверя отново.

Отскубвам се от Жил.

— Ако мислиш така, значи изобщо не ме познаваш.

Ръцете на Жил се напрягат.

— Джун… ние сме… няма човек на света, когото да познавам по-добре от теб.

— Тогава би трябвало да си на моя страна! Защо винаги защитаваш моята мамае, след като тя… след като ти…

— Мислиш ли, че ми харесва да те гледам такава? Как се разкъсваш и търсиш кого да обвиниш, когато в действителност решение като това, което е взел твоят папаи…

— Жил.

Той спира. Водата се събира на капки върху челото ми и се стича надолу покрай косата. Дишам бързо и хрипливо. Гърдите ме болят, всичко ме боли и повече от всичко на света искам никога да не плача отново. Той ме хваща за ръката. Аз му позволявам да го направи.

Не знам какво ще покажат камерите или новинарите, когато той ме отвежда от игрището и вън от парка. Чувствам се така, сякаш може да се натроша на парчета, сякаш любовта ми към Жил е единственото, което спира разширяването на пукнатините.

Моят папаи се казваше Жоао и беше наследник на дълга поредица от мъже на име Жоао — когато бях по-малка, мислех, че тя стига чак до самия Жилберто. Като уако прекъснал училище и се записал в екипажа на кораб до Евразия. Видял великите кубични градове Лисабон и Рим. Видял руините на Лондон и удивителната броеница на многобройните Токио, пръснати в океана като гигантски триъгълни зарове. На кораба се научил да свири на китара, а после и на по-малкото кавакиньо, усвоил и щастливия ритъм на куиса. По средата на околосветското си пътешествие моят папаи осъзнал, че истинската му любов е музиката на Стара Бразилия, и затова се прибрал у дома.

Чак до пътешествието за годишнината от сватбата той никога повече не беше излизал. Просто учеше, свиреше и преподаваше — по характерния си дискретен, скромен начин. На мемориалната служба всички го описаха като тих, приятен човек, който държи на думата си. Единствено аз си го спомнях като страстен, понякога дръзновен.

Но една година преди да умре, той спря да свири на китара. Самбата, постоянният музикален фон на моето детство, затихна, ала предполагам, че дори не съм забелязала. Бях твърде заета да се измъквам от къщи, за да ходя да танцувам с Жил в парка и да слушам най-новите блокос. Баща ми продължаваше да преподава, майка ми все така тичаше от благотворителните събития за набиране на средства за университета на срещите на борда на директорите, и доколкото знаех, така щеше да бъде винаги.

Но винаги не съществува. Съществуват само петнайсет години и трийсет и три дни и една разсеяна целувка по челото, преди той да си тръгне.

„Забравил съм музиката“ — това беше единственото му обяснение. А аз никога не съм била толкова добра, че да му я припомня.

Седнала съм в дъното на залата за репетиции, слушам как Бебел и Паскуал репетират с групата си и не мисля за почти нищо друго. По-късно ще мога да си мисля за това, че ми е съперница. Точно сега това ми се струва твърде дребнава емоция, за да се занимавам с нея. По средата на песента Бебел изведнъж започва да ругае и да размахва ръце. Групата спира. Всички изглеждат също толкова объркани, колкото се чувствам аз: музиката ми се струваше добра, но тя не е доволна.

— Влизаш много бавно — казва тя на флейтиста. — Ти си третият глас в този куплет. Трябва да свириш като глас, а не като флейта.

Флейтистът измърморва нещо в отговор, което звучи като извинение. Усмихвам се; Бебел не е толкова мила, когато е твърдо решена да постигне съвършенството. Паскуал я поглежда толкова страстно, че вече почти не се съмнявам, че идеята на Бебел за тройка е пренасочена към дует.

Те отново започват няколко такта преди внимателно аранжираните вокални хармонии, които образуват все по-трескавите и завладяващи последни трийсет секунди от „Рода Вива“. Докато слушам как флейтата се слива с гласа на Бебел, ми хрумва идея.

Колело на живота. Любовта, която сплита сърцата ни, върти световете ни и свързва всички ни заедно. Зеленото на джунглата, светлините на Палмареш Треш, гласовете, които чуваме, и онези, които не чуваме.

Какво свързва този град по-здраво, отколкото музиката му? Повече от ритъма на пандейро, на който се научаваме да свирим, преди да се научим да ходим? Повече от песните, които знаем като молитви? И въпреки това аз съвсем съм забравила за музиката, въпреки всички онези пъти, в които папаи се опита да ми разкаже за нея.

Песента свършва. Нехайно се доближавам до Бебел, която все още е поруменяла от музиката, работата и усилието да бъде съвършена. Правя й знак да ме последва до далечния край на залата. Може би е безразсъдно да се доверявам толкова дори на Бебел, но все пак не искам и останалите да ме чуят.

— Ако те помоля да изпееш това след един месец, ще го направиш ли? — питам я аз.

Тя накланя глава.

— Но нашият дебют е планиран за по-късно.

— Чух слух за нещо голямо. Ще се случи скоро. Ако направиш това, никой няма да го забрави.

Бебел знае, че никога няма да кажа нещо такова просто така. Тя се навежда по-близо до мен.

— Къде?

— Където и да е. Тук.

— Какво да кажа на останалите?

— Кажи, че някой ти е казал. Но не споменавай за мен.

Бебел ме докосва по дланта.

— Това ли е, Джун? Твоят голям таен проект?

— Не — лъжа аз. — Просто нещо, което чух от едни уаки в джунглата.

Тя бавно кимва — не ми вярва съвсем, но е готова да се престори.

— Добре — казва. — Ще го направя. Ти ли ще им кажеш?

— Вероятно те ще се свържат с теб. Ако някой ти изпрати анонимен пинг, това е.

Паскуал се приближава към нас двете. Отново съм поразена от това колко странен е станал животът ми през последните няколко месеца — все едно вече всички момчета, които познавам, са красиви.

— Още ли работиш по тайния си проект, Джун?

— Искам да го направя съвършено — отговарям аз.

— Само не го прави толкова съвършено, че да не свършиш навреме.

Отговарям подобаващо на снизходителната му усмивка.

— Не — казвам му аз. — Ще го направя само толкова съвършено, че да спечеля.

Очите на Бебел се свиват от усмивка, която е изненадващо искрена.

— По-добре да й повярваш, Паскуал. Джун, помниш ли как веднъж през първата година боядиса всички маси, все едно сме на банкет?

— А всички столове бяха гигантски плодове! Бях забравила за това.

— Тогава Йеаску ни беше учителка, помниш ли? Тя те изпрати вкъщи за наказание — заклевам се, че тогава ми се стори най-готиното момиче в цялото училище.

Поглеждам я.

— А аз просто си мислех, че правиш всичко заради съревнованието.

— Все пак съм се учила от най-добрата.

От изненада започвам да се кикотя. Бебел също се засмива и аз се чудя как не съм я забелязвала през цялото време, докато съм се опитвала да я победя.

Паскуал поглежда първо към мен, а после към нея. Но ъгълчетата на устата му се повдигат, все едно всичко, което прави Бебел щастлива, е достатъчно добро и за него.

— Трябва да се връщаме — казва меко той. — Мисля, че трябва малко да забавим интродукцията.

Бебел заравя пръсти в гъстата му къдрава коса.

— Разбира се, меу бомбрил — отвръща му тя.

Паскуал ми кимва.

— Успех с проекта, Джун.

Бебел стисва ръката ми и се връща заедно с Паскуал при групата си, която я чака търпеливо. Прехапвам устната си и се обръщам, преди някой да види колко съм развълнувана.

Най-добрият проект на всички времена? Току-що стана още малко по-добър.

Решавам да се прибера пеша, вместо да повикам транспортна капсула с флашката си, защото понякога това помага на мисленето, а няма нищо по-красиво от Палмареш Треш през лятото. Разбира се, преди в тази част от Стара Бразилия винаги е било лято. Обичам да си представям този свят, в който цветовете на дивите дюли никога не са умирали от сланата. Където лианите са виреели в дивата природа, а не само в оранжериите на Шесто ниво. И въпреки това нашият град е най-хубав през лятото. Пешеходните алеи на Осмо ниво са опасани с цъфнали плодни дръвчета. Уханието е божествено и неволно се сещам за джунглата и катинга, която двамата с Енки толкова за кратко занесохме до горните нива. В джунглата няма бананови дръвчета. Няма нищо друго, освен бетон и водорасли. А тук, на Осмо ниво, алеите са или от дърво, или от пръст. Те се извиват между летните дървета като пътеки в гора. Странна гора — на триста метра над водата. Стъклото на мегадиана е вдигнато, за да пропуска топлия бриз от залива.

Отивам на едно от любимите си места — миниатюрна горичка, скътана в края на забравено от всички отклонение от основната алея, скрито сред папратите и магнолиите. Оттам се разкрива идеална гледка към четиримата братя и сестри. Преди идвах тук с папаи. След като той умря, понякога се връщам на това място, за да мисля и да рисувам. Днес се обръщам към залязващото слънце, така че да почувствам топлината му по лицето си, по ръцете, по голите си рамене. Сама съм и след малко развързвам презрамките, които задържат горната част на роклята ми. Отпускам се на тревата и оставям слънцето да погали гърдите ми. Зърната ми се отпускат в ленивата топлина. Червеното злато на слънцето проблясва във фините косъмчета по корема ми, подобни на прасковен мъх. Стволът на моето дърво свършва точно под сърцето ми, но светлините ми са приглушени заради слънцето. Усещам как пулсират, но почти не мога да ги различа. Ушите ми се изпълват с басовото жужене на вечерните цикади, чуруликането на дъждосвирците и тихото механично мъркане на капсулите, които се стрелкат в тунелите под мен. Поне веднъж дори моите мисли притихват. Гледам. Дишам. Ръката ми се плъзва към корема, а после и по-ниско, под набраната ми рокля и бельото ми. Прехапвам устни, но тук няма никой друг, освен мен и птиците.

Слънцето ме кара да му се насладя. Правя го бавно и съзнателно, без да мисля за нищо особено, което е странно за мен. Мисля за изкуство. Поглеждам към залива и си представям четиримата братя и сестри, облечени с блестящите си премени. Представям си как ще изглеждат от тук, от върха на Осмо ниво, защото знам, че никога няма да успея да ги видя така. Представям си как светещите масиви ще проблясват все по-трескаво, докато гласовете се събират и се сливат. В тъмното ще изглежда така, все едно четирите острова танцуват.

Като Жил и Енки в онази нощ, в която започна всичко.

От самата мисъл за него ахвам, потрепервам и се просвам на тревата и пръстта. Покрай ухото ми пропълзява червей, докато стена.

— Да дойда ли по-късно?

Изправям се до седнало положение толкова бързо, че ми се завива свят. Енки е тук, подпрян на перилата. Почти не виждам лицето му — толкова ярко грее слънцето зад него.

— Не те чух — казвам глупаво аз.

Мисля, че се усмихва; поне така го долавям в гласа му.

— Нямаше как да ме чуеш.

Смутена съм не от това, което ме видя да правя, а от онова, което си мислех, докато го правех.

— Как се измъкна? — питам го аз и вдигам горната част на роклята си до раменете.

— От Лелите?

Той слиза от перилата на балкона, като разбива на парчета моята илюзия за анонимност. Отново е красивото ми момче, преродено и много по-непосредствено, отколкото си го спомням. Дъхът ми секва за миг, все едно тялото ми очаква друг вид удоволствие.

„Което никога няма да получиш, Джун.“

Пръстите ми са непохватни; презрамките на роклята отново се плъзват надолу по раменете ми. Опитвам пак.

— Жил каза, че те следят и контролират.

Енки прикляква пред мен. После внимателно взима презрамките от неумелите ми пръсти и ги връзва на обикновен възел зад врата ми.

— Мога да се измъкна от Лелите, когато си поискам — усмихва се той. — Но понякога е полезно да ги оставям да си мислят, че могат да ме контролират, нали разбираш? И никога няма проблеми за Жил.

Естествено, че няма. В последно време стана така, че ако проблемите, създавани от Енки, започваха и завършваха с не съвсем дипломатичния му избор на Жил за основен партньор, Лелите вероятно щяха да танцуват от радост в парка „Роял“.

— Искаш ли да отидем до островите? — питам го аз. — Но все още не съм намерила всички светлини, които ни трябват.

Той поклаща глава, а по устните му играе странна усмивка. Прилича на пакостливо божество. Дори когато Енки е напълно откровен, не знам какво точно си мисли.

— Само изкуство ли съм за теб, Джун?

„Не“, мисля си аз.

— Разбира се — казвам на глас.

Той се изправя и ми подава ръка. След кратко колебание я поемам.

— Мислех си, че мога да ти покажа нещо — казва той. — Нещо, което изобщо не е свързано с изкуството.

— Всичко е свързано с изкуството — възразявам аз.

Сега е ред на Енки да ме изгледа. На червената светлина на залеза светлокафявите му очи приличат на парченца цветно стъкло. Той се навежда към мен. Чувствам се лека и неподвижна като мушичка, която се дави в кехлибар. Оставаме така в продължение на един безкраен миг, увиснали във времето като слънцето в небето, като чакаме и се наблюдаваме. Какво ще си помисли Жил?

После нещо шумно и механично избръмчава зад гърба ми.

Обръщам се, но Енки вече е пуснал ръката ми. Той се намръщва. Нещото е видеобот, но от такова разстояние не мога да определя дали е на някой клюкарски канал, или е от ботите на леля Мария.

— Казах им да не ме следят — промърморва той.

После веждите му се сключват още повече и очите му някак си проблясват, макар че това ми се струва твърде невероятно дори в мига, в който го виждам. Стават жълти или зелени, а после се връщат към обичайния си цвят и видео ботът изведнъж се олюлява във въздуха като пиян. Енки го сграбчва с ръка и го запраща от ръба на балкона.

— Мисля, че трябва да побързаме — казва той.

— Какво… — започвам, но млъквам.

Погледът му е спокоен. Погледът му казва, че ще ми отговори, ако го попитам.

Но освен това го чувам как казва: „Наистина ли искаш да знаеш?“.

Не. Не и сега. Не и сега, когато изпитах… не и сега, когато ние двамата почти…

Само този път искам да забравя, че Енки е Летният крал. Днес не искам да си спомням какво означава това.

Научих се да се бия като всяко друго дете от джунглата — с юмруци, крака и зорък поглед, с който да ги избягвам. Научих се да скачам по-високо от повечето други деца, да ритам по-силно, да усещам ритъма на рода толкова дълбоко зад очите си, че дори когато по бетонния под се проливаше моята кръв, болката да бъде просто поредният такт от ритъма. Ти обичаш кожата ми (ще попиташ откъде знам това, след като не си го казвала, но все едно да ме попиташ откъде знам, че уаките ме обичат или че грандите ми завиждат, или че нашият град е най-красивият град на света). На Осмо ниво един негър като мен обладава екзотичната красота на забраненото. Но ти забравяш, че робите също са били черни, а шоколадовите морени като теб са давали всичко, за да станат толкова бели, колкото нашите господари.

В джунглата това се помни. В джунглата никой не иска черно бебе — защото сме твърде близо до онова, което е символизирала черната кожа.

В джунглата няма роби, но когато сме в рода, ние все още се бием така, все едно господарят може да ни залови.

И те ме накараха да се бия най-много от всички.

Отиваме в паяжината. Казвам, че вече съм правила това с него, а той се усмихва широко и отговаря, че не, не съм го правила по този начин. Разсмивам се, макар че нямам представа какво е намислил. Но той е Енки и това е достатъчно.

Шумът ни блъсва още преди да се спуснем по шахтата за боклук, която използва Енки, за да ме заведе там. Така е много по-лесно, отколкото да пълзим с краката напред и надолу с главата по транспортния тунел. И по-добре, защото аз все още съм облечена в рокля, а и двамата не сме взели нанокукичките си.

Гласовете, които отекват в просторната зала, са силни и диви. Разпознавам шума от уаки още преди да ги видя. И когато ги виждам, се изненадвам от присъствието на няколко гранди, пръснати между тях. Сигурно не са много стари, но след трийсет и петата си година почти всички гранди изглеждат еднакви. Има и момчета, и момичета — повечето са с широките панталони и цветните ризи, с които обявяват принадлежността си към една или друга банда на джунглата. Всички са от жълтите амарело или от червените вермело — цветове, прочути със своите блокос и спорадичните си боеве, макар че обикновено не завършват фатално.

Тази вечер всички ми се струват сравнително дружелюбни. Недалеч от един дебел паяк, който е толкова стар, че кожата му е ръждясала, са се разположили две банди блоко и се готвят да свирят. Блокос от джунглата са авангардът на тенденцията да се прави естествена музика. Сами изработват инструментите си или използват потрошени антики, които съчленяват по интересни начини. Повечето от тях дори не употребяват усилватели, а вместо това изпълняват музиката си на места, където има естествена акустика. Технологичната електроника от поколението на майка ми вероятно ще се възприеме като декларация за военни действия, ако някой я пусне в джунглата. И аз не съм склонна да я харесвам — отгледана съм с класическата музика на баща си, — но израснах с модерните блокос. Бях чувала за тези импровизирани музикални събирания в джунглата, но никога не съм си представяла, че ще имам късмета да присъствам на живо. Музикантите от блоко амарело и блоко вермело си подвикват добронамерени обиди, докато навлажняват кожата на барабаните куиса, проверяват колко са опънати пандейро и прокарват опитни пръсти по единствената струна на ръчно изработените си беримбау.

— Ой, Феликс! — провиква се едно момиче с жълта риза. — Твоята куиса звучи като ръждясал паяк!

Момче в червено стисва барабана си и изпълва залата с гръмовния му смях.

— За твоя папаи ли говориш? Или той звучи така само когато твоята мамае става от леглото?

Избухва смях и прозвучават няколко стона. Момичето от амарело прехапва език и подхваща сурова предизвикателна самба на своето пандейро. Някой наблизо се провиква, затичва се и се оттласква високо във въздуха от ръцете си, за да се превърти и да се приземи на крака. Всички му ръкопляскат. Обръщам се към Енки.

— Дори Жил не може да прави така.

— Значи някой трябва да го научи.

Останалите от блоко амарело последват водачката си. Чува се пронизително, пискливо изсвирване и аз усещам как нещо се надига в гърлото ми, нещо като вик, смях и песен едновременно.

— Енки, какво е това?

Все още сме в края на тълпата, не съвсем скрити, но оставаме незабелязани в сенките на големите машини.

— Тиха нощ — отговаря той.

— Какво?

— Когато няма вятър и вонята на катинга се усилва, понякога блокос идват тук.

— За да танцуват?

Очите му не се откъсват от тълпата, но мисля, че усмивката му е предназначена за мен.

— И да се бият.

Той поема през тълпата; аз го следвам плътно. Новината за пристигането му полита като вятър, който вълнува водата на залива. Хората се разделят пред нас, за да минем, но не спират да танцуват. Когато стигаме до блокос, момичето на пандейрото вдига ръце и пуска ритъма на свобода като разтърсването на безброй миниатюрни цимбали. Останалите от нейното блоко спират да свирят.

— Летният крал!

— Пиа — казва Енки и двамата се прегръщат.

— Не вярвах, че ще те видим отново.

— Как да не дойда, когато има тиха нощ?

Тя изглежда замислена.

— Трябва да ти кажа, че се чудех. Това е първата тиха нощ за лятото.

— Ой! — провиква се Феликс, момчето от вермело с куисата. — Какво е това, състезание или среща на класа?

— Не виждаш ли, че сме в присъствието на кралска особа? — извиква някой от тълпата.

Феликс се изплюва.

— Все едно ще се поклоня на някакъв надут негър от джунглата. Той не ни превъзхожда.

Настъпва тягостна тишина, прикрита с нервен смях.

Енки подигравателно се покланя.

— Не се тревожи — казва той. — Това няма да продължи дълго.

— Нали? — отговаря Феликс.

Усмивката му е твърде скована — личи си, че не се чувства удобно и не е сигурен колко е популярен Енки тук, в неговия дом.

— Докажи го, вермело — казва му Енки.

Гласът му е много тих и нисък, не съм го чувала такъв преди. Знам, че това означава нещо, но нищо в досегашния ми живот не ме е подготвило за тази сцена. В тълпата има уаки, които пеят с вдигнати глави, държат се един за друг и се разтърсват. Знам, че са надрусани, при това не с нещо безопасно и познато като виното или синичките, които леля Яха взима през уикенда. Други са настроени на честотите на нещо, което прилича на чужди канали, излъчвани по древно обемисто холо, модифицирано с жици и скоч.

— Изкарай един танц — казва Енки.

Феликс оголва зъби и наистина повежда бандата си със своята куиса, което не може да се чуе често. Ритъмът му е толкова настоятелен, че някак си успява. Вермело полудяват и започват да удрят по барабаните и да дърпат струните с такава скорост, че със сигурност са надрусани с нещо незаконно.

А уаките танцуват. Някои просто се поклащат, но други се движат толкова бързо, че на следващата сутрин краката им със сигурност ще са покрити с мазоли. Очаквам Енки да танцува с тях — дори аз се опитвам, — но той просто си стои и се усмихва.

Все едно знае, че ще има още нещо.

Изведнъж по средата на такта Феликс изругава и захвърля барабана си. Музикантите продължават още няколко такта, преди да осъзнаят, че е спрял.

— Какво има, господарю? — пита той, като застава по-близо до Енки, отколкото ми се иска. — Музиката не е достатъчно хубава за теб? От три месеца не е в катингата и вече си въобразява, че лайната му миришат по-приятно от нашите.

Енки не помръдва. Дори когато слюнката на Феликс го изпръсква по лицето.

— Просто се чудех дали се биеш също толкова смотано, колкото свириш.

Блоко амарело, които са от дясната ми страна, избухват в смях. Един от тях взема своето беримбау и те подхващат по-прост, по-тих ритъм, който незабавно се разпознава като предизвикателство. Ритъмът възбужда и мен, но тълпата просто полудява. Преди да разбера какво става, вече съм повлечена от останалите все по-назад, докато не образуваме кръг — „рода вива“, за който се пее в песента.

А по средата му остават Енки и Феликс.

Не смятам да се вкопча в Енки и да го умолявам да не рискува живота си като някакво невинно момиче от телевизионните драми на Стара Бразилия. Спомням си как говореше за боя по-рано и за умелия съсредоточен начин, по който въвлече Феликс в него, привидно без никакво усилие. Той е мъж, а освен това е Крал, и не мога да му кажа нищо, което да го откаже.

Но съм разтревожена, трябва да призная, защото съм виждала само на холо капоейра да се играе така — без предпазни ръкавици, на бетонен под, по средата на кръг от зрители, които пеят в хор с ритъма на блоко.

Казват, че такива неща се случват в джунглата. Но аз съм разглезено момиче от Осмо ниво, а доведената ми майка е Леля. Нищо чудно, че Енки искаше да ме доведе тук.

Ритъмът на барабаните се усилва. Беримбау звъни и ехти, като разказва за насилие и красота. Енки се движи като тигър, а Феликс като маймуна. Не се съмнявам кой ще победи, но се питам колко тежко ще бъде.

— Успех, Енки — казвам аз.

Не го прошепвам, но не го казвам и силно — със сигурност няма как да ме чуе от барабаните и подвикващата тълпа, — но Енки все пак се обръща и ми намигва. Само за миг, така че никой друг не забелязва, но тревогата ми отслабва.

И гледам какво става.

Двамата си свалят ризите. Енки подскача на пръсти и разтръсква ръцете си. Феликс пристъпва около него, без да се занимава особено с танца на капоейра. В очите му няма нищо друго, освен насилие. Мисля си, че между тях сигурно има и нещо друго — някаква рана в миналото, която ги е довела дотук. А сетне, по-бързо от мисълта ми, Енки се хвърля в странично колело, като лявата му ръка едва докосва земята. Феликс се завърта и инстинктивно се навежда, което е добре за него, защото Енки вече рита във въздуха на мястото, където допреди миг беше главата му.

Феликс се претърколва настрани, а Енки се отпуска в клек. Феликс е задъхан; Енки блести като божество. Усмивките им са плашещо еднакви — диви и гладни.

— Забравил ли си да играеш, Летни кралю? — пита го Феликс.

— Забравил ли си да танцуваш, вермелиньо?

Пиа, момичето от амарело, се провиква и продължава с трептящ звук от дъното на гърлото си, от който косъмчетата по ръцете ми настръхнат. Барабаните стават все по-силни, но никой не напява. E та такъв бой не се пее.

Феликс се втурва към Енки с главата напред. Това, което му липсва като грациозност, се компенсира с груба сила — първият му удар към главата не достига до целта, но вторият в ребрата успява. Всички чуваме удара, но Енки сякаш дори не го забелязва. Вместо това се хвърля в предно салто и прелита над главата на Феликс, сякаш това не е по-трудно, отколкото да прескочи пън. Феликс дори няма време да се обърне. Кракът на Енки се изстрелва назад и запраща момчето от вермело на бетонния под.

Просъсквам. Това прозвуча така, сякаш боли — и когато Феликс се изправя на крака, той се държи за рамото. Енки накланя глава, все едно иска да каже: „Стига ли ти толкова?“. Но разбира се, на момчето от вермело не му стига. Той не може да изгуби просто така пред своето блоко и пред своята банда. Енки го знае и това му харесва, но въпреки това предложението му е било искрено.

— Стига толкова — казва Феликс и тогава играта загрубява.

Феликс подскача с ритник, който не улучва целта, но се приземява с двойна подсечка, която е успешна. Енки се усеща навреме, но не достатъчно, за да парира твърдия жесток удар на подметките на Феликс в хълбока си. Този път лицето му се свива от болка и аз изпитвам някакво смътно облекчение от това напомняне, че все пак е човек. Понякога дори на мен ми се струва, че Енки сякаш е направен от камък.

Енки отскача от полуклек в ритник с ножица, за който съм почти сигурна, че би трябвало да е невъзможен. Феликс се стоварва на бетона по лице, слепоочието му кърви от ритника, а носът му — от удара в земята. Енки го изчаква да се изправи на колене, а после го ритва в ребрата. Уаките около мен се смеят и ръкопляскат. Енки изнася представление, макар че Феликс явно не го знае. Тялото му изглежда размазано от скоростта, когато се впуска в поредица от салта и подскоци, които не мога да проследя. Енки застива, наблюдава го и чака и когато най-сетне се посипват ударите, той ги избягва със същата лекота, с която би се навел под клон. Енки се смее и всички се смеем с него. Мисля си, че всички уаки в тази зала — дори тези от бандата на вермело — трябва да са гласували за него. Това е тронната зала на Летния крал. Надявам се единствено Феликс да го осъзнае навреме, за да спаси поне част от гордостта си.

А може би няма да му се наложи.

Масивните порти над главите ни, които разделят паяжината от плетеницата на шахтите за боклук и информационните възли, започват да ръмжат и да стенат. Осемте триъгълни метални плочи се отдръпват назад, като пропускат в залата ярките светлини на града, а след това и една огромна черна сянка.

— Паяк! — извиква Пиа.

Нейното блоко трескаво започва да събира инструментите си.

— Навън! Бягайте!

Уаките се втурват във всички посоки, като се провикват за приятелите, инструментите и парите си. Но аз не помръдвам от мястото си. А вдигам глава.

Първо се виждат механичните крака на паяка, които внимателно се вкопчват в закотвящата тръба, докато той се спуска в паяжината. Краката му проскърцват при всяко движение, но не толкова силно, колкото очаквам, като се имат предвид размерите и теглото му. Ботът вероятно е на двеста години и носи белезите и кръпките, с които да го докаже, но аз съм поразена от вида му — от величината и от неочакваната му грациозност.

Паякът поддържа живота на нашия град със своя торакс, пълен с нанотубички.

И ако остана още малко на мястото си, може да ме смачка, докато се паркира. Ръката на Енки ме сграбчва за китката като котва в морето от хора, които се разбягват наоколо.

— Джун?

Странно, мисля си аз, той ме пита дали съм добре.

— Добре — казвам аз, но не помръдвам.

И тогава се случва нещо странно. Коремът на звяра се спуска върху нас, а бягащите ни силуети мътно се отразяват в него. Шумът му удавя дори ударите на сърцето ми, дори неговия глас. Но аз виждам лицето му, когато нещо се намесва, изненадва го… наранява го? Устата му се отваря, сякаш ахва от болка. Той залита и се препъва, така че се налага да го задържа.

И тогава усещам кръвта.

Движа се бързо — не мисля, а действам. Някаква част от мен явно знае какво да прави, въпреки че по-голямата част повтаря: „Защо? Как? Добре ли е?“. Отдалечаваме се несигурно, първо през останалата тълпа, а после по-далеч от нея, защото се страхувам, че това, което го нарани, може да го направи отново. Когато стигаме до терасите, сами над неподвижната вода, бетона и вонята, най-сетне го оставям да се свлече до стената.

— Ранен ли си…

— Добре съм. Мисля, че някой ме прониза.

— Това не е…

Той свива рамене.

— Относително казано.

Енки вдига ръце. Високо на гръдния му кош има дълбок прорез, все едно някой се е опитал да го улучи в сърцето и не е успял. Кръвта му се лее и панталоните му вече са подгизнали от нея. Той се разтреперва въпреки топлия неподвижен въздух.

— Това е рана от нож — казвам аз.

Все едно се надявам той да поклати глава и да каже: „Не бе, просто се спънах“.

Енки повдига вежди.

— Доста си проницателна за момиче от Осмо ниво.

— Феликс ли беше?

— Съмнявам се. Вермелиньото беше чак от другата страна на паяжината.

Разкъсвам роклята си и притискам плата към кървящата дупка в тялото му. Ръцете ми треперят, но Енки се държи и двамата се преструваме, че не забелязваме.

— Енки, кой би поискал да те убие?

Усмивката му е тъжна, което ме плаши.

— Джун — казва той. — Кой не би поискал?

След като ме убеждава, че ще се оправи, аз го оставям да повика капсула. Лелите ще се чудят как се е наранил, но това все пак е за предпочитане, отколкото да му изтече кръвта в джунглата. Докато капсулата пристигне, той вече е спрял да трепери, което според мен може да е лош знак, но той е прав — на Осмо ниво никога не сме виждали рана от нож, така че просто не знам.

— Да дойда ли с теб? Ще се оправиш ли?

Той се подпира на отворената врата — изтощен, непоклатим, красив както винаги.

— Не се тревожи за мен — казва и ме докосва по косата със свободната си ръка. — Лелите ме пазят за себе си.

Той се разсмива, после спира с болезнена гримаса.

— Исках да видиш една нощ в джунглата, но това беше малко прекалено.

— Беше прекрасно.

И наистина беше така. Всеки път, когато съм с него, скачам от скала, но падането ми харесва твърде много, за да се откажа. Той въздъхва и във въздишката му има повече нежност, отколкото би трябвало.

— О, Джун. За теб винаги всичко е изкуство.

Представих се като кандидат за Летен крал в краката на леля Иса редом със сто други момчета. Уеда ми каза, че в другите градове се присмиват на нашата варварска система и наричат безсмислено убийство това, което правим на всеки пет години. Аз му отговорих, че всички сами правим този избор и ако някой промени решението си през трите месеца на състезанието, нищо не го принуждава да остане. Казах му, че в крайна сметка избраният Крал е толкова твърдо убеден в правотата си, че никой не може да го отклони от неговия път. А той ме попита: „Защо да умираш?“.

Защо да размениш бъдещето си, защо да отдадеш живота си, защо да отпуснеш глава на този олтар и да ги оставиш да те заколят като свещена крава?

Трябваше да му кажа: „Не е ли очевидно?“.

Хубаво е да си Крал.

Вятърът е толкова силен, че гони зайчета по гребените на вълните в залива, които обикновено са спокойни — толкова бурен, че хвърля във въздуха остри пръски солена вода, от които подгизваме още преди да сме изминали и половината път обратно от О Киломба. До големия ни дебют остава по-малко от час и аз съм мълчалива и съсредоточена. Напрежението се блъска в светлинното ми дърво като ураган. Но Енки е дори по-отпуснат от обикновено. Той се обляга назад в миниатюрната ни лодка, отпуска ръката си във водата и вдишва дълбоко влажния въздух, сякаш иска да се запаси за после.

Пуснала съм канала от репетиционната зала на Бебел на фоното си и притеснено го проверявам на всеки няколко секунди, докато управлявам лодката. Заложили сме толкова много на музиката, че успехът ни вече зависи от нея. Е, както и от светлините, и от записите на гласовете, които съм уловила от десетки други канали в целия град, и от защитите, за които Енки се кълне, че ще попречат на Лелите да прекратят представлението ни, и от…

Вторачвам се във фоното си.

— Записът на гласа е с три секунди по-дълъг, отколкото трябва.

— Снощи намерих нещо ново. Сега е по-добре.

Енки леко повдига вежди. Усмивката му ме плаши и той го знае. Осъзнавам, че през последните няколко месеца неизменно съм изпитвала малко страх от него. Просто ме е било срам да си го призная. Защото не се страхувам, че той ще навреди на нашия проект — вярвам на усета му толкова, колкото и на себе си. Страхувам се, че с нашето най-добро изкуство може да изгубя Кралската стипендия.

Разтрепервам се. Той взема ръката ми от контролната конзола и лодката спира, като остава да се люлее в неспокойната вода.

— Оригиналният запис си е тук — казва той изненадващо нежно. — Можеш да го върнеш, ако искаш.

Мога да го чуя още сега. Мога да започна да споря с него за забраненото, опасно нещо, което е вкарал в нашия проект, без да ми каже. Мога да позволя на най-добрия творец, когото познавам, да разбере точно колко страхливи и егоистични са амбициите ми. Той ще умре в края на зимата, а аз продължавам да жадувам за одобрението на Кралицата, която ще му пререже гърлото.

Става ми лошо, но си казвам, че е от вълните, които люлеят лодката. Показалецът ми увисва над фоното — едно нервно потръпване ще е достатъчно, за да предаде всичко, което някога съм вярвала за себе си. Наистина ли толкова отчаяно искам да получа одобрението на управляващите? Но после се сещам за майка ми и леля Яха и как ще ме гледат различно, ако успея. Ако спечеля поне този път. Веднъж Енки ме беше попитал: „Но колко от себе си ще им дадеш в замяна?“. Така и не му отговорих.

Отпускам ръка. Искам да спечеля тази стипендия, но не и за сметка на най-амбициозния проект, който някога съм започвала. Ако Енки е отишъл твърде далеч, просто никога няма да казвам на никого, че съм била замесена в него. През есента и през зимата ще правя изкуство, което ще се хареса на Лелите, и ще поема този риск. Дори да не спечеля, по този начин поне няма да се ненавиждам.

— Добро ли е? — питам го аз само за да видя усмивката му.

— О, Джун — отвръща той и се усмихва.

После ме прегръща, така че се притискам в гърдите и в топлите му мокри бедра. Усещам се едновременно отпусната и свръхчувствителна към всеки сантиметър от нашата гола, притисната кожа. Искам да остана така завинаги.

— Чуваш ли това? — пита ме той след малко.

Вслушвам се, но чувам само жуженето на града, вечерната песен на птиците и вълните, които се плискат в страните на лодката.

— Кое?

— Задава се буря.

Оглеждам се, обхваната от паника.

— Буря? Кога? Откъде знаеш?

— След един час може би. От вятъра. Свири от изток.

Енки има слух като на прилеп, заклевам се. Или е модифицирал слуха си неизвестно как.

— Мислиш ли, че…

— Ще се получи, Джун. Или няма. Вече не можем да направим нищо, за да променим това.

И това обяснение по някаква причина ме успокоява. Вярно е. През последния месец сме вложили всичките си сили в островите, за да пълзим по тях, да инсталираме светлини и канали и да ги програмираме да отговарят на отдалечени стимули.

Да отговарят на самия град.

Координирала съм всичко с Бебел — както лично, така и анонимно, — за да знае точно кога да започне и колко дълго да пее. Бягала съм от училище, за да прекарвам цели часове по пазарите на града, в капсулите и залите за събрания, а понякога дори в домовете на хората, за да открия онези, които ще обединят всичко това с гласовете си. И сега лятото почти е свършило. Влажната му жега избива на капки по кожата ни и ни потиска, защото знаем, че после следва есенният хлад. След две седмици парламентът отново ще започне извънредните си заседания и Енки ще бъде толкова зает, че такъв проект — такъв сложен, величествен, дързък проект — ще бъде невъзможен.

Сигурно пак трябва да запаля двигателя на лодката, защото вече се носим твърде далеч на запад от курса, но вместо това просто проследявам мускулите на левия крак на Енки с мокрия си показалец. Имаме още половин час. Ще се върнем навреме. В открито море може би правилата не важат. Може би тук не трябва да се питам какво чувства той към мен и какво ще каже Жил. Когато започнах това, аз се заклех, че ще бъде само изкуство. И може би наистина е така — доброто изкуство често прекрачва границите.

Слънцето залязва зад града, но с приближаващите облаци виждаме само постепенното угасване на светлината и откъслечни гневни червени ивици в небето.

— Има една песен — казвам аз.

— Винаги има една песен — отвръща той.

— Песента е на английски. За бурята. Или за любовта.

Ръцете на Енки свирят по кожата ми.

— Моята мамае би казала, че това е едно и също.

— Моят папаи би казал същото. Той ме научи на тази песен, знаеш ли я? „Когато в небето се стъмни, търси красотата…“

Енки се разсмива, но запява с мен:

— „Когато в сърцето се стъмни, търси светлината…“

Спирам да пея.

— Чакай малко, как беше нататък? Английският език е толкова странен, заклевам се, все едно се опитваш да пееш с камъчета в устата.

— Поне когато пеем ние двамата.

Разкикотвам се. Вярно е — двамата с Енки едва успяваме да докараме някаква песен заедно. Неговият глас е нисък и дрезгав и се лута между нотите. Аз съм наследила гласа на майка си: писклив като на мишка, голямо разочарование за папаи, когато разбра, че няма да стане по-хубав. Но когато пея с Енки, гласът ми носи радост, а не неизличим срам.

— Мисля, че е така — казва Енки. — „Когато си с мен, тя ще свети за теб…“

Запъваме се през следващия куплет, като непрекъснато спираме, за да спорим за мелодията или за думите. Енки твърди, че се пее „Изкусна радост е тъгата“, а аз изтъквам, че на английски това няма смисъл, както впрочем няма смисъл и изобщо, но той възразява, че откога се очаква тези идиотски стари песни да имат смисъл. Спорът продължава цели три минути и накрая се съгласяваме да изпеем „И с вкус на радост е тъгата“, което също не ми се струва съвсем правилно, но тайничко си признавам, че Енки има право и няма нищо по-безсмислено от думите на стара песен на английски. Двамата все пак се съгласяваме за победоносния финал и с все сила изкрещяваме „Но в слънцето е любовта!“, сякаш буреносните облаци наистина ще ни послушат.

Една особено силна вълна едва не ни събаря от лодката.

— Двайсет минути — казва Енки, макар че не проверява фоното си. — Трябва да се връщаме.

Преглъщам и кимвам. Докато пеехме, притесненията ми бяха изчезнали, но сега — докато се изплъзвам от топлината на гърдите, ръцете и бедрата му — сякаш губя и нещо друго.

— Коя е била твоята мамае, за да знае всички тези песни, Енки?

Той извръща поглед от мен и аз си мисля, че просто няма да ми отговори или ще смени темата, но вместо това той поклаща глава и вдига очи обратно към мен. После заплаква съвсем малко. Не знам дали трябва да го успокоя, или да се престоря, че не забелязвам.

— Беше историчка — казва той. — Учила е в университета в Салвадор, преди партизаните от Пернамбуко да го бомбардират. Направила две копия от всичко, което успяла да спаси от защитените им сървъри, преди партизаните да го превземат. Заровила едното копие в градината си, в стара парцалена кукла, така че никой да не разбере какво е, ако го намери, а после дошла пеша до Палмареш Треш.

— Дошла пеша…

— Отнело й два месеца да го направи. Едва не загинала, поне десет пъти. И нямала никаква представа дали Лелите ще я приемат. Всяка година са отказвали на хиляди бежанци, знаеше ли това? Нашите Лели не обичат замърсяването.

— Тогава защо… — казвам и ахвам. — Заради библиотеката?

Енки се усмихва и избърсва сълзите от очите си.

— Жена от Салвадор, без пукната пара, бременна с черно копеле в шестия месец? Това е бил единственият й шанс.

Хващам го за ръката.

— Мразиш ли ни?

— По-рано да.

От това сякаш сърцето ми спира. В гласа му има някаква далечна горчивина, нещо почти носталгично.

— По-рано?

Той се обръща към мен. Другата ми ръка се отпуска от конзолата на лодката и отново започваме да се носим безцелно като мислите ми, подхвърляни от бурята.

— Винаги съм обичал всичко прекалено много, дори след като тя умря. Обичах светлините, блокос, паяжината, уличните карнавали. Мразех катингата, кой не я мрази, но дори тя… ти си виждала колко красиви могат да бъдат резервоарите за водорасли, когато ги огрее светлината. Не бях устроен за такава омраза, но въпреки това я изпитвах.

— А сега?

Той се разсмива. Искам да го прегърна, но не го правя, няма да го направя.

— Джун, Джун — отговаря ми той. — Казваш, че не искаш да знаеш, и обръщаш гръб при всяка възможност, но после не спираш да питаш. Защо не си като Жил, защо не се преструваш, че съм непознаваем и съвършен като ориша?

Светлините ми парят като слънцето по кожата ми. Ако сведа поглед, със сигурност ще ги видя под мократа си риза. Но всичко останало в мен е студено и изпълнено със страх, готово да побегне.

Както съм правила самата аз през цялото лято.

— Не мога да бъда като Жил — казвам. — Той мисли, че всеки заслужава любов. Мисли, че който трябва да ни обича, ще ни обича. Мисли, че хората, които обича той, винаги ще му отвръщат със същото. И те го правят, защото той е Жил. Но аз не съм лесна за обичане, не съм се доверявала толкова, откакто… Понякога си мисля, че съм също толкова сама, колкото си ти, Енки.

— Тогава ме попитай, Джун.

Едва чувам собствения си глас от вятъра.

— Защо не мразиш вече?

— Защото съм се заразил с бионаноботи, които не ми позволяват да мразя.

Обичам го. Не бива да го правя и се заклех, че няма да го правя, но не са ми останали никакви защити. Следващият ми въпрос е неизбежен като смъртта.

— Обичаш ли мен?

— Обичам целия свят — отговаря той.

И ме целува.

Кожата ми изгаря като пожар, но ето какво вижда той, градът, който Енки обича:

Четиримата братя и сестри греят като падащи звезди, преобразяват се и преливат един в друг в непрекъснат цикъл, който съм усъвършенствала със седмици. Разпалват се бавно като четири нагорещени въглена във водите на залива. В същото време светлините на самия град угасват, за да могат тълпите, които се втурват към стъклените стени, парковете и алеите, да видят представлението ни по-добре.

Светлините започват в нежно, познато бяло, но съвсем скоро се появява и първият намек за цвят. Зеленото разцъфтява първо на О Киломбола, нашия остров на раците, грейнал с настойчивост, която онези зрители в града не могат да опишат с думи, но която ги завладява. После идва ред на А Кастаня, А Вела Прета и най-сетне на масивната грамада на А Карентена (само откъм страната на града, защото щеше да ни е нужна цяла година, за да съберем достатъчно светлини да покрием целия остров). А сетне разцъфват и още цветове оранжевото на бугенвилеята, пурпурното на плодовете на асаи, червеното на хибискуса, — които избухват и угасват в морето от сияещо зелено.

Това щеше да бъде достатъчно. Сега го разбирам, докато гледам заедно с Енки в самата основа на величествената пирамида, където подпорните пилони са покрити със сиви и бели налепи, а в краката ни се шмугват нощни риби. Дори ако просто бяхме осветили четиримата братя и сестри, щяхме да сме създали творба на изкуството, достойна за нашите амбиции.

Или поне всички останали щяха да смятат така. Жил щеше да ме прегърне и да ми каже, че съм гений, а кралица Оресте и Лелите щяха да се впечатлят от мен, когато след седмица разкрия участието си в проекта. Може би дори щяха да го запомнят за известно време, поне до следващата слънчева година и до избора на новата Кралица. Може би щях да разказвам за това на децата си — като за нещо интересно, което съм направила веднъж.

И това нямаше да постигне абсолютно нищо. Нямаше да промени нищо. Нямаше да докосне никого и в такъв случай нямаше да е изкуство, нали?

— Бебел — казвам на фоното си, като почти шепна, въпреки че няма нужда. — Готова ли си?

— Те никога няма да забравят за това, нали? — прошепва тя в отговор. — Дори да искат.

„Къде е нейната музика?“, беше попитал той. „Ето я, папаи, ето я.“

Гледам как отминават последните секунди. Застанал над рамото ми, Енки се усмихва и го оставям да прокара пръсти по интерфейса. Екранът просветва в зелено: връзката е установена. Бебел и нейните музиканти вече са свързани с града.

Гласът на Бебел се плъзва от колоните, нисък и прекрасен. За пръв път ми минава през ума, че първите строфи от песента се отнасят за моя папаи. Тя пее за това да си жив, но въпреки това да се чувстваш така, сякаш си сред мъртвите. Питам се дали се е чувствал така през онези последни празни дни, когато ми се струваше непознат.

И може би Бебел заслужава Кралската стипендия повече от всеки от нас — гласът й пристъпва по високо опънатото въже на тъгата и радостта с такава лекота, че човек забравя за пропастта от двете му страни. И от звука на нейния глас светлините на островите експлодират. Първоначалният взрив е толкова яростно ярък, че замижавам, макар че Енки остава неподвижен, с широко отворени очи.

И за това ли има бионаноботи?

Свързала съм всеки цвят с различен звук — оранжево за заобления й глас, кафяво за китарата на Паскуал, различни нюанси на червеното и зеленото за останалите инструменти. Но до този момент не знаех колко добре ще се получи.

Гледката е едновременно хаотична, мътна и рязко очертана. Това е музика, представена като светлина — и аз почти не мога да откъсна поглед от нея.

Но има едно последно нещо, което трябва да направя.

По средата на куплета точно преди последния, все по-бърз, изплетен от многобройни хармонии галоп към припева, който почти всички знаят наизуст, Бебел спира. Градът затаява дъх, както и аз. Какво е добавил той? Колко ще съжалявам за това на сутринта? Енки докосва челото ми, сякаш благославя избора, който ще направя, какъвто и да е той.

Пускам неговия запис.

„Пепи, казва една жена. Казах ти да го изядеш. Нали не искаш мамае да плаче? Направих го специално за теб.“

И друг глас.

„Хайде, бейби, менина, корасао, няма да боли, просто — о, мамка му, това боли! Какво е…“

И друг.

„Тази вечер ще има бой, след като последния път онези вермелос…“

И още, и още, едновременно, гласовете се сливат и стихват, след което започват отново и се вливат в светлините на четиримата братя и сестри — градът говори и градът слуша.

И тогава — съвсем ясно въпреки напластените гласове — чувам нещо, което ме изненадва.

Оресте: „Това момче ще ме довърши, Мария, заклевам се. Защо позволихме да бъде избран?“.

„Заради уаките, Кралице. И заради джунглата.“

Оресте въздъхва. „Винаги тези уаки, винаги тази джунгла.“

Всички гласове замлъкват. Треперя, вторачена в Енки, докато се питам как е успял да улови Оресте и леля Мария да кажат нещо толкова изобличаващо. Никога няма да мога да обявя участието си в този проект. Не и ако искам да спечеля Кралската стипендия. Мисълта за това по някакъв начин ме успокоява.

Той беше прав. Неговият вариант наистина е по-добър.

Опитвам се да уловя погледа му, но той е застинал и сякаш е някъде далеч оттук, загледан в угасналите светлини на четиримата братя и сестри. Чудя се какво не е наред, но не за дълго. В тишината заговаря споменът за неговия глас:

„Не можеш да подушиш катинга, казва той (каза той тогава), като се обръща към залата, пълна с ужасени Лели, които си запушват носа и бягат към изходите. Докато не се върне обратно у дома.“

Вокалните хармонии стават по-силни, по-настоятелни, сякаш удрят думите си една в друга като метални късове, за да изкарат искри.

— Джун — казва ми Енки, докато кресчендото ме помита, помита и островите, и целия град.

Мисля, че го казва няколко пъти, преди най-сетне да го чуя.

Той трепери. Когато протягам ръка да го докосна, той се отдръпва, сякаш го е заболяло. Песента свършва.

И в момента, в който целият град си поема дъх — в тази продължителна тишина на потрес, която трябваше да е мигът на най-голямото ми удовлетворение, — аз изпитвам единствено ужас.

— Градът — казва той. Нещо се срутва в града.

Тичаме.

Нагоре по аварийни стълбища, които не са използвани толкова отдавна, че са потънали в прах и изпражненията на морските птици, които са свивали гнезда по тях в продължение на цял век. Започвам да кихам и не успявам да спра, препъвам се и падам. Енки ме дръпва за лакътя, за да се изправя, сурово и грубо. Прескачам по две стъпала наведнъж, а Енки — по три. Мускулите на бедрата ми горят като светлините на О Киломбола и отначало си мисля, че неговата енергия се дължи на модификация, но след това осъзнавам, че той просто е Енки.

Когато стигаме до терасите, ризата ми е залепнала за кожата и с всяко вдишване разкъсвам по малко от нея. Енки се превива на две, но не от изтощение. Дори тук се е събрала тълпа, макар че на най-долната тераса не живее почти никой. Но сетне някой го посочва с пръст, друг се разсмива и тълпата се обръща към нас, за да ни обгърне.

— Енки! Страхотен номер беше…

— Оресте ще си помисли следващия път, преди да…

— Ще има да разказвам на внуците…

Енки спира да тича, когато хората започват да пристъпват твърде близо до нас и да ни обграждат. Мускулите му се напрягат и той се озърта с резки, импулсивни движения като стресната птица. Продължава да трепери и аз знам защо.

Защото усеща града. Защото го чува.

Защото се е заразил с бионаноботи, които му позволяват да го прави.

И аз разбирам — толкова ясно, все едно чета инструкциите за употреба на модификациите му, — че ако не побързаме, ако не стигнем до мястото, където ще се случи това срутване, и не успеем да го предотвратим, болката на града ще стане и негова болка.

Но Енки не е град, а човек, и може би няма да я понесе.

— Пуснете ни да минем! — провиквам се аз. — Трябва да открием Лелите!

Гласовете на хората се сливат, но не като в рода вива от песента. Гласовете им се сливат в безлично чудовище, което крещи за внимание, настоява да получи любов и иска от времето ни, с което не разполагаме.

— Освободете пътя, моля. Това е официално нареждане, свързано с вашата сигурност.

Вежливият, но натрапчив женски глас е толкова чужд на това място, че двамата с Енки се споглеждаме.

— Охранителни боти — казва след миг той. — По дяволите. Това е леля Мария.

Не, леля Мария със сигурност не се радва за това, което целият град вече я чу да казва.

Грамадната тълпа притихва. Хората се колебаят — дали да защитят своя малък герой, своя летен принц? Или да бягат, преди някой от тях да бъде уловен в прословутата лепкава хватка на леля Мария?

— Освободете пътя, моля. Това е официално нареждане, свързано с вашата сигурност.

Гласът вече се чува по-близо, но все още не можем да видим ботите от тълпата.

— Тръгвай — казва ми изведнъж Енки.

Той ме прегръща през раменете и се завърта така, че да е с гръб към ботите и да ме скрие от погледите им.

— Но…

— Какво могат да ми направят, Джун? Това е най-бързият начин да привлека вниманието им. Ще се опитам да ги убедя. Но ако те хванат с мен, ще разберат коя си.

И ще разберат, че съм замесена в проекта, който изкара Кралицата и една от доверените й съветнички на показ пред целия град. Енки знаеше какво означава това, че не чух записания от него файл. Той разбираше какво жертвам.

Но ако ме хванат сега, шансовете ми да спечеля Кралската стипендия намаляват почти до нула. Това изглежда маловажно в светлината на онова, което може да сполети града, но Енки все пак мисли и за него.

„Обичам целия свят“, така каза той. А не лично мен. И само глупавите ми устни, кожа и пулс ме заблуждават, че той отвръща на чувствата ми. Какво значение има любовта, когато човек не е способен да изпитва нищо друго?

Тълпата се разшумява. Чувам трясък от захвърлени предмети.

— … вашата сигурност!

— Случва се на линия „Се“ — казва той.

Затваря очи и затреперва отново, двойно по-силно.

— Някъде високо, между Осмо и Девето ниво на западната стена. Там би трябвало да има паяк, но… о, господи.

Енки се свлича на колене толкова бързо, че едва не падам заедно с него.

— Какво…

Той отваря очи.

— Паякът ще падне. Тораксът му е повреден. Прекалено е стар и нанотубичките му не се възстановяват. Не могат да издържат тежестта му.

— Кажи им, Енки!

— Няма да ми повярват.

Падам на колене, така че очите ни да бъдат на едно равнище.

— Ти си Летният крал — казвам му аз.

— Летният крал с една дузина модификации, които са толкова нелегални, че дори нямат названия. Който току-що хакна целия град, за да направи изкуство.

— Какво… какво да направя?

Чува се експлозия, после писъци. Охранителните боти явно стрелят с въздушни оръдия в тълпата. Неволно се свивам — на холо това винаги изглежда много болезнено.

Енки се разсмива и отпуска глава в ямката между врата и рамото ми. Толкова е близо, че мога да усетя колко силно трябва да се бори, просто за да остане в съзнание.

— Намери Уеда. Посланикът от Токио 10. Кажи му, че веднага трябва да говори с леля Мария. Кажи му да си признае всичко. Това е единственият начин да ми повярват.

Да си признае всичко? Ако съм си мислела, че сърцето ми прескочи по-рано вечерта, когато Енки заговори за био наноботи и любов към целия свят, това е нищо в сравнение с ужаса, който пуска корени там сега и започва бавно да расте.

— Какво си направил, Енки?

— Понякога си мисля, че имаш късмет, Джун. Защото можеш да мразиш.

Поеми си дъх. Спаси града. Остави мисленето за по-късно.

— Защо ще ми повярва той?

— Кажи му… кажи му, че съм казал как първата вечер ме накара да го бия с камшик, преди да…

Пускам го толкова бързо, сякаш се е запалил. Мисля си, че може да се удавя в ужаса си. От всички възможни хора, с които може да спи, и от всички възможни причини да го направи… Енки се усмихва така, все едно ме вижда за последен път.

Всеки знае, че Летните крале се чукат като еднодневки.

Но не всички се чукат с чуждестранни сановници, за да се сдобият с нелегални биомодификации.

— Летни кралю! Елате с нас, моля. Това е официално нареждане, свързано с вашата сигурност.

Може би Енки се изправя на крака. Може би те го отнасят. Не знам; вече си пробивам път с лакти през тълпата, стискам очи, за да възпра сълзите си, и мразя Енки с цялото си сърце.

Решена да го спася.

Хващам си капсула, като избутвам навън човека, който я е повикал, докато вратите й се затварят. Казвам й да отиде на Осмо ниво и се моля тези тунели все още да са в безопасност. Докато капсулата се изстрелва през града, аз се свързвам с комуникационната система и я умолявам да ми позволи да говоря с Уеда-сама.

— Съжалявам, Джун — отговаря градът със същия приятен, успокоителен глас, който съм чувала през целия си живот. — Но Уеда-сама не ти е дал разрешение да говориш с него. Искаш ли да оставиш съобщение в дирекцията за външни работи?

— Не, слушай, това е извънреден случай. Той ще иска да чуе това, повярвай ми. Става дума за Енки.

— Съжалявам, Джун, но дирекцията не може да издаде такова разрешение за личен състав от десето ниво. Мога да запиша съобщението ти с бележка, че е спешно…?

— Не!

— Няма нужда да се…

— На Девето ниво всеки момент ще се разбие паяк!

Настъпва кратко мълчание.

— Нямам такава информация, Джун — казва после гласът.

— Не е задействана нито една от охранителните ни системи. Работата на паяците е напълно нормална.

— Нито една? — повтарям аз.

— Нито една, Джун. Всичките ни системи работят както трябва. Ще оставиш ли съобщение?

— Това… не, няма нужда. Благодаря.

— Пак заповядай, Джун.

Градът прекъсва връзката. Оставам загледана в празния дисплей на фоното си, докато се нося през града в нечия чужда капсула и си задавам въпроси, които допреди час дори не бях в състояние да си представя.

Не е задействана нито една от охранителните ни системи.

Как е възможно Енки да усети нещо в града, което охранителните системи на самия град не могат да доловят? Това все пак е Палмареш Треш, скъпоценният камък на залива, и структурен дефект от такава величина със сигурност би трябвало да се регистрира от множество различни датчици.

Но не съм забравила лицето на Енки, когато се свлече на земята, сякаш буквално усещаше болката на града. Изглеждаше съвсем сигурен. Изобщо не се съмняваше, че ще му повярвам.

И сега ми остава само един начин да стигна до Уеда-сама и ако го използвам, това със сигурност ще провали моя план да спечеля Кралската стипендия.

— Значи сигурно Бебел ще спечели — промърморвам аз.

Струва ли си? Как ще се почувствам, ако се окаже, че модификациите му са предизвикали необичайни странични ефекти и са го накарали да си въобрази неща, които не съществуват? В крайна сметка си има причина Лелите да обявят за незаконни толкова много модификации. Ако хората от Токио 10 искат да се самоунищожават, това си е тяхна работа, но няма нужда и ние да го правим.

„Как е могъл да си го причини?“

Кръстосвам напред-назад, доколкото ми го позволява капсулата, но от тази мисъл замръзвам. Свеждам очи към ръцете си, издраскани и охлузени от монтажа на толкова много светлини по твърдите скали. Мисля си как за мен това не е нищо, това не е никаква цена за красотата на изкуството, което съм създала тази вечер.

И си спомням какво му казах, когато го убедих да ми стане партньор.

Ти си направил избора да използваш собственото си тяло като платно, на което всички ще трябва да обърнат внимание.

Тогава го разбрах. Когато бях видяла само смях, светлини, музика и уаки и танци. Грандите смятаха, че това е нищо. Просто някакъв номер. Но аз бях чула тази единствена нота и бях предвидила симфонията, която ще я последва. И все пак не стигнах достатъчно далеч, нали?

В края на зимата Енки ще умре. Тогава защо да не направи с тялото си всичко, което е възможно? Защо да не изпита всяко усъвършенстване, всяко променено състояние на съзнанието, всяко различно ниво на съществуването, което може да му предложи съвременната технология? И ако Палмареш Треш се управлява твърде назадничаво, за да я позволи, защо да не я потърси на друго място — може би в най-напредничавия град на планетата?

Енки никога няма да стане гранде. Той никога няма да има деца, които да научи на думите на старите песни на майка си, никога няма да се разхожда по алеите на джунглата и да се оплаква, че преди петдесет години е било по-хубаво, никога няма да се опита да поиграе футбол в парка и да си даде сметка, че вече не е толкова млад, колкото едно време.

Той винаги е знаел какво означава това; винаги е разбирал какво изисква неговото изкуство. А аз?

Аз просто си играех на радикална и изпробвах престъпването на границите така, както изпробвах светлините под кожата си — сигурна, че ще мога да прекъсна и да се върна към завършването и университета веднага след като изтече тази година.

Веднага след като Енки умре.

Капсулата се разтърсва и спира на Осмо ниво. Вратите се отварят. Примигвам срещу тълпата, която се блъска по перона — необичайна за този час на денонощието.

— Адрес? — пита ме капсулата, когато не слизам.

Давам й да прочете флашката ми.

— Кралската кула — казвам.

После се обаждам на леля Яха.

Лелите си крещят една на друга в тронната зала.

— Градът потвърди, че всички сектори работят както трябва — казва леля Серена, комуналният директор. — За пети път.

— Не виждам причина да вярваме на това момче — казва леля Иса. — Просто създава проблеми както обикновено.

Уеда-сама, все още раздърпан от неочакваното бързане да пристигне в Кралската кула, се прокашля.

— Опасявам се… — започва той, млъква и опитва отново, по-силно от преди. — Биомодификациите му позволяват да поддържа необикновена връзка с интерфейса на изкуствения интелект. Той е установил контакти, с каквито вашите системи просто не разполагат. А вашите системи…

Той отново се прокашля.

— Вашите системи са доста остарели.

Леля Серена настръхва, когато чува това.

— Нашите системи са ни служили съвсем добре през последния век, посланик Уеда. В Палмареш Треш никога не е имало комунална катастрофа, която дори да се доближава до онези, предизвикани от пристрастяването на вашия град към биомодификациите, а…

— Серена! — възкликва леля Яха и леля Серена млъква.

Очевидно дори чуждестранните посланици в немилост не бива да понасят подигравки за етичните стандарти на своя град.

Дискусията продължава в същия дух, докато аз стоя в ъгъла и се чудя какво да направя, чудя се колко време ни остава, преди бавноподвижният бот да се пусне и да падне върху града. Как могат да продължават да спорят така, когато съществува дори минималната вероятност хиляди хора да загинат? Мегадианите са здрави, но ботът паяк е достатъчно голям, за да ги повреди. Не знам къде са отвели Енки, но отсъствието на леля Мария се набива на очи и предполагам, че каквото и да им е казал, то не е било достатъчно убедително.

— Някой проверил ли е вече самия бот? — обажда се кралица Оресте от мястото си начело на заседателната маса.

Всички в помещението притихват.

— Ботът се движи бавно — отговаря леля Серена, — но това не е необичайно за тези стари трошки. Няма никакви признаци, че не работи както трябва.

— Трябва да му заповядаме да се върне в склада като предохранителна мярка.

Леля Серена неловко се свива.

— Вече го направих, Кралице.

— И?

— Ботът се движи бавно.

— Може би… — обажда се леля Яха.

Усещам нейното неудобство, нейния гняв дори от сенките в ъгъла на помещението, на десет метра зад гърба й.

— Може би трябва да евакуираме западната стена на Осмо и Седмо ниво, просто за всеки случай.

— Само защото някакъв бот се движи бавно? — пита леля Иса.

— Модификациите… — започва Уеда-сама, но кралица Оресте раздразнено махва с ръка.

— Тези неща не са забранени случайно в нашия град, посланик. Нечовешките способности не се съчетават както трябва с човешките мозъци. Леля Мария ми каза, че Енки почти не осъзнава какво прави заради ефектите от тези модификации. Не смятам, че е мъдро да му се доверяваме за това.

Почти не осъзнава? Значи сигурно ще се случи всеки момент. Боли ме от това, което си представям, че изпитва той. Освен това съм бясна, защото върху нашия град ще се стовари катастрофа, а те не искат да направят нищо, за да я предотвратят.

— Трябва да ги евакуирате — обаждам се аз.

Никой не ми обръща внимание.

— Ще се случи скоро — казвам аз още по-силно. — Ако го боли толкова много, значи градът знае, че ще се случи скоро.

Леля Яха се обръща към мен, почервеняла от ярост.

— Джун — просъсква тя. — Ще млъкнеш ли, моля те?

Останалите Лели се размърдват от неудобство, но нито една от тях дори не ме поглежда. Даже кралица Оресте.

Какво ще се случи с Енки, когато падне този бот?

Какво ще се случи с града?

Знам какво трябва да направя. Толкова много искам да спечеля Кралската стипендия, че съм в състояние да падна на колене и да се моля за нея, но въпреки това не се колебая.

Докосвам фоното си и виждам познатия масив на дисплея. Свързвам се с града.

— Да, Джун? — прошепва тихо градът в ухото ми.

— Трябва да изпратиш съобщение — казвам аз.

— На кого, Джун?

— На Енки.

— Нямаш разрешение за достъп до Летния крал, Джун.

Усмихвам се.

— Няма нищо. Просто искам да знаеш, град. Искам да знаеш, че имам нужда от камери. Много камери, в тронната зала, след около трийсет секунди.

— Не знам какво да направя с тази информация, Джун — казва градът.

— Можеш ли да я предадеш на всичките си части? Дори на най-малките?

— Мога да го направя — отговаря градът. — Но продължавам да не… Вече разбирам. Той пита: „Четиресет ще стигнат ли?“.

Облягам се на стената и затварям очи.

— Да. Четиресет ще стигнат.

Видеоботите прииждат като напаст от скакалци през отворените прозорци и врати и дори през пукнатините в стената. Някои от тях се олюляват и умират, когато се блъсват в технологията за защита от камери, но тронната зала е едно от малкото места в Кралската кула, които са отворени за някои видеоботи. Остават достатъчно очи, за да видят точно какво ще направя.

— Какво става? — пита кралица Оресте и се изправя от мястото си.

Не им оставям време да си задават въпроси. Отправям се към другия край на залата и заставам точно до нея.

— Имаме повреден бот паяк на втори мегадиан, от западната страна, на Девето ниво — произнасям колкото мога по-ясно, обърната към нетърпеливата орда. — Летният крал се е сдобил с бионаномодификации, които му позволяват да се свързва с града така, както никой друг не го е правил досега. Смятам, че всички знаем колко стари и неизправни са ботите паяци. Системите на града не работят както трябва, но този бот всеки момент ще падне и жителите на Седмо и Осмо ниво от западната страна на града са в сериозна опасност. Трябва да се махнете оттам веднага, ако можете. А ако някои от инженерите могат да направят нещо, за да спрат този бот, преди да падне, сега е моментът да се опитат.

Спирам и дълбоко си поемам дъх. Това е. Това би трябвало да свърши работа.

— Джун.

Говори Кралицата. Обръщам се към нея, без да бързам.

— Откъде знаеш? — пита ме тя. — Защо си толкова сигурна в него?

— Виждала съм как го прави — отговарям тихо аз. — Десетки пъти съм го виждала да прави неща, които са невъзможни, освен ако говори с града.

— Но защо точно ти? — настоява Кралицата.

Въздъхвам и се обръщам към камерите.

— Защото аз съм неговата съучастничка.

Есен

Няма да нарека грешка това, което направих с Уеда, макар че би трябвало да го сторя. Спомняш ли си как го оправда Себастиао? Той каза, че Летните крале са отвъд морала — и беше прав, и не беше.

Боговете са онова, в което всички вярват. Хората са това, което умира.

Проблемът, истината, която осъзнах едва когато те видях да се обръщаш към онези камери, е, че аз обичам Жил. А сега ти ще кажеш, че обичам всички, и наистина ги обичам, но не по един и същ начин. Ти си другата причина, поради която не се обяви той — не знам дали ти го е казвал. Още преди да се срещнем, аз ти дължах неговия живот. Може би той беше в състояние да ме победи, а може би не. Ако той беше Летният крал, а аз бях момчето, което танцува върху стъклото, дали щяхме да бъдем заедно? Дали той щеше да ме обича?

Дали аз щях да го нараня?

Няма да го нарека грешка — макар че беше грешка.

Летните крале са богове, но в последна сметка, в самия край, се оказваме просто хора.

Жил бели скаридите така, все едно ги съблича за вечерта. До него стои Енки — толкова близо, че раменете им се докосват — и реже кантарион на малки парченца, учудващо погълнат от тази задача. Предложих да им помогна, но и двамата настояха да си почивам на хамака, който Енки е опънал по средата на всекидневната си. В голям тиган се задушава кокосово мляко с палмово масло, чили и още дузина подправки. От половин час ги гледам как готвят. Жил накара своята мамае да му напише семейната рецепта, така че според мен трябва да ги оставя да разполагат с цялото време на света. Задушената ватапа не е ястие, с което трябва да се бърза, а ако се съди по уханията, които се носят над мен, докато лениво се полюшвам в хамака, тази ще бъде особено вкусна.

Погледнати в гръб, Енки и Жил спокойно могат да участват в документално холо за щастливия домашен живот на Летния крал, но аз виждам пукнатините между тях. Движенията на Енки са необичайно бавни и предпазливи, докато се опитва да контролира нервното потръпване, предизвикано от някаква безименна модификация. Тонът на Жил е съвършено вежлив, когато се обръща към него с молба да провери докъде е стигнало задушеното, но зад думите му се крие повече болка, отколкото топлина.

Енки можеше да се изчука с половината Осмо ниво, без да нарани Жил толкова, колкото с няколко рунда с Уеда-сама. В залива ръждясва повреден бот паяк — паднал механичен гигант, паметник на последствията от самоналожената технологична изостаналост на нашия град. Дори Лелите не могат да го пренебрегнат — не и след като единственото, което спаси Седмо ниво, беше бързата работа на техници, които успяха да отклонят падащия бот с импровизирана комбинация от няколко муши бота и още един бот паяк, който се случи наблизо. Ако не беше моето отчаяно послание — за което целият град разбра, че Лелите са се опитали да ми попречат да отправя, — вероятно щяха да загинат няколко хиляди души. А това отреди на авантюрата на Енки с посланика от Токио 10 само няколко часа шокирано възмущение. Хората се вълнуват от екзотичните, нелегални биомодификации, които Уеда-сама е дал на Енки, а не от онова, което е получил в замяна. Борбата се води за по-важни неща: конфронтацията между технофилите и изолационистите е избухнала в открита идеологическа война, а бойното поле са градските улици, транспортните капсули и парламентарните сесии.

Но в тази стая истинският конфликт се промъква в думите, които си казваме, в начина, по който се сковава Жил, когато Енки докосва ухото му, в погледа на Енки, отправен към мен, все едно иска да ме помоли за помощ.

Отначало бях ядосана на Енки, но най-вече защото исках целувката му в залива да е означавала нещо. Жил е ядосан на Енки, защото не вярва, че той е в състояние да обича някой като Уеда. Смята, че Енки губи душата си, като спи с хората в замяна на материални блага. Но той не разбира, че Енки обича целия свят. Защо да не обича и Уеда-сама? Защо да не обича и мен? Иска ми се да поговоря с него за това, но Жил отбягва всички разговори за модификациите на Енки, а аз не мога да събера смелост да му призная за нашата целувка. Страх ме е, че ще ме намрази заради нея.

И вместо това гледам холо, за да видя как реагират новинарите на моето внезапно, драматично участие в живота на техния Летен крал. Повечето приемат, че сме свързани не само артистично, но и романтично, макар че аз го отрекох в малкото интервюта, които дадох. Една целувка не означава нищо, а и без това не е тяхна работа. Някои дори ми съчувстват заради пробацията, която ми наложиха за Кралската стипендия. Леля Иса казва, че нито един от съвместните ни проекти с Енки няма да бъде приет за участие в конкурса, а ако го направим отново, ще ме дисквалифицират напълно. Според мен това означава, че все още имам някакъв минимален шанс. Ако не беше така, защо изобщо щяха да се занимават с тази пробация? Енки ме поглежда озадачено и с някакво съчувствие, когато заговоря за това, но не ми пука. Продължавам да искам Кралската стипендия и ще направя всичко възможно да не пропилея шанса, който са ми дали.

— По всички канали дават за финалистката от джунглата — обаждам се аз, когато тишината се обтяга до скъсване.

Раменете на Жил с облекчение се отпускат.

— Така е, вчера я гледах при Рикарда. Как се казваше?

— Лусия — казва Енки.

Той е съвсем неподвижен; дори устните му почти не помръдват. Вече знам, че това е някакъв ефект от модификациите, и когато започне, той често губи връзка с реалността в продължение на часове.

— Познаваш ли я? — питам го аз.

Сега, когато технологията изведнъж се е превърнала в най-важната тема в града, проектите на Лусия внезапно са станали достояние на всички.

Енки много бавно обръща главата си към мен, все едно се опитва да я откъсне от стена, покрита с лепило. По челото му избива пот. Жил се намръщва и го хваща за ръката.

— Чувал съм за нея — отвръща Енки. — Беше на път да стане най-големият хакер в джунглата. Умееше да хаква всякакви устройства, така че да ги накара да извършват неща, за които не са предназначени. Правеше фони, които да улавят забранени канали от Салвадор, Лисабон, дори от някои от градовете Токио.

Раменете му потръпват и движенията му си възвръщат обичайната грациозност. Преходът е неочаквано рязък, но вече съм свикнала с него. Жил се отдръпва от него, за да намали котлона. Опитвам се да се изправя, но хамакът сякаш е уловил крайниците ми в капан; чувствам се твърде неловко, когато се движа, и се отказвам твърде лесно.

— Хакер? — пита Жил.

Енки се разсмива и целува Жил в основата на врата.

— Колко пъти си бил в джунглата, менино? Никога ли не си виждал продавачите на черния пазар на „Кариока Плаза“?

Жил замръзва, после се отпуска в ръцете на Енки. Той е по-висок от Енки и с по-развита мускулатура, но Енки доминира над него, без да полага усилия за това. Енки се опитва да се извини по грубоватия си емоционален начин; опитва се да каже, че няма значение какво прави с други хора, докато двамата с Жил са заедно.

И може би някой ден ще успее да убеди Жил в това. Засега Жил само затваря очи.

— Онези, които продават саморъчно сглобени фони?

— Най-добрите в града — отговаря Енки. — Хакерите променят настройките на стандартните модели.

Това ме кара да се изправя в хамака и едва не се изтъркалям на бамбуковия под на Енки.

— Мислех си, че го правят, защото не могат да си позволят истинските.

Енки изсумтява и ме поглежда през рамо.

— Единственото, което не можем да си позволим, е да приемаме трохите, които ни подхвърлят, Джун. Стандартни зони? Ние имаме право да говорим с града също толкова, колкото и всяко разглезено дете от Осмо ниво.

От това ме заболява, макар че не съм сигурна дали Енки го е направил нарочно. Приближавам се към тях. Енки ме гледа внимателно.

— И какво могат да правят тези фони с променени настройки? — питам го аз.

— Да показват охранителните боти наблизо, така че графитейрос да могат да ги избягват. Да дават достъп до гласа на града, който се чува на горните нива.

— Гласът на града е друг за джунглата, така ли? — питам го аз.

Това наистина ме шокира. Свикнала съм с гласа на града, който чувам, откакто съм родена; гласът, който отговаря на простите ми въпроси и ми казва откъде да мина, ако се загубя някъде.

Енки свива рамене; няма желание дори да отговори на това невежество, родено от привилегиите.

Решавам да опитам отново. В последно време се чувствам така, сякаш не съм нищо повече от един продължителен опит.

— Значи те хакват фони, за да говорят с града? — питам го аз.

Очите на Енки за миг отразяват светлината като очи на котка.

— Поне се опитват — отговаря той.

Вечерта на осемнайсетия си рожден ден Енки седи на трон от мидени черупки и отронени цветове; двамата с Жил лежим в краката му. Скалата на А Карентена пулсира като звяр под нас — настойчивият ритъм на блоко амарело изпълва самия остров, — а върху нея танцуват стоте уаки, които са извадили най-големия късмет в този град. Енки е напълно отнесен от вълна, предизвикана от някоя от модификациите му. От време на време се пресяга надолу, за да пипне Жил, който е прекалено неподвижен под него. Окъпани сме в светлините на града. Недалеч от пилоните се издига кална дъга, изстреляна от цветния масив, който графитейрос от джунглата са монтирали на падналото тяло на паяка; паякът, който едва не удари града.

Навсякъде се стрелкат видеоботи, но нито един не се доближава твърде много до нас. Поканихме Себастиао и някои други новинари на партито за рождения ден, защото в последно време и бездруго не можем да се отървем от тях, а в поканата да се окъпят в блясъка на нашата слава има нещо предизвикателно.

Снощи довърших моето дърво и изпитвам някакво празно удоволствие от мисълта какво ще каже майка ми, когато види роклята, с която съм облечена, за да го покажа. Ма мае на Жил ми помогна да я ушия, макар че ме закле да не казвам на никого. Тя се тревожи за Жил, неговата мамае, и не е единствената. Вглъбената, мълчалива апатия, в която е изпаднал, не се е стопила през седмицата след вечерята в дома на Енки. Мисля, че не съм го виждала да танцува нито веднъж за двете седмици, които изминаха от деня на моето разкритие в тронната зала. Иска ми се да намразя Енки заради него, но Енки може би ме е заразил със своите биомо дификации, защото в последно време ми е все по-трудно да мразя, когото и да било.

Особено хората, които обичам.

— Жил — казвам аз и се претъркулвам по-близо до него.

(Търкалям се по нашата купчина от красиви останки, защото двамата с Енки не сме се отказали от изкуството, как бихме могли да го направим — макар че се надявам Лелите да нямат толкова въображение, че да го забележат.)

— Може ли да облека палтото ти?

Жил отваря очи. За миг изглежда объркан; зениците му са толкова разширени, че очите му изглеждат почти черни, което може би се обяснява със слабата светлина, но подозирам, че не е така.

— Дървото ти — казва той толкова тихо, че разпознавам думите му единствено по движението на устните.

— Студено е — отвръщам аз, макар че в действителност не е.

Той слага палтото си на раменете ми; това ме радва, защото означава, че каквото и да е взел, не е достатъчно да се отнесе съвсем.

— Ще танцуваш ли с мен? — питам го аз.

Жил затваря очи, все едно му се иска да откаже, но кимва.

За пръв път през цялата вечер усещам нещо като щастие. Последните няколко седмици бяха трудни за всички ни — дори за Енки, макар че понякога модификациите го хващат така, че става трудно да му се припише каквато и да било човешка емоция.

Плъзвам се надолу от трона, а дългото палто на Жил, обсипано с пайети, се развява зад мен. Жил дори се усмихва, когато ми помага да се изправя. В мига, в който пристъпваме навън от невидимия въздушен мехур, който обгражда самоделния трон на Енки, камерите се скупчват около нас. Удрям няколко с опакото на ръката и те се отдръпват. За съжаление, същото не може да се каже за уаките.

Преди две седмици никой не беше чувал за Джун Коста, но сега по клюкарските канали говорят за мен също толкова редовно, колкото за Жил. Много уаки ме мразят, но тези, които сме поканили на партито, не са от тях — или поне никога няма да си го признаят.

— Джун! — провиква се едно момиче.

Толкова е малка, че се чудя как изобщо се е сдобила с покана. Тя посочва към ръцете си, на които е имплантирала грубо копие на моите подкожни светлини. Рисунката обаче е красива и аз се усмихвам.

Усещането не е толкова величествено, колкото да спреш целия град с инсталация от светлини и звуци, но има и по-лоши неща от това да ти се възхищават и да те следват. Питам се дали ме гледат Лелите; питам се дали ме гледа майка ми. Какво щеше да каже тя за светлинното ми дърво, ако папаи още беше жив? Представям си как коментира наситените цветове или изящните очертания на листата. Ако спечеля Кралската стипендия, дали най-сетне ще ме види отново? Дали ще прости всяко отровено нещо между нас?

Жил просто стои насред разлюляната тълпа, все едно е чувал за танцуването, но не може да си спомни какво точно представлява. Хващам ръката му и я задържам над сърцето си.

— Топла си — казва той.

В отговор разклащам хълбоците си и отмятам глава назад, така че Палмареш Треш увисва наопаки от пурпурното небе. Миг по-късно Жил ме изтегля към себе си. И се разсмива. Прави го рязко и остро, но все пак е смях и все пак е танц, и аз се надявам, че може би е преодолял най-тежката част от скръбта си.

Луната залязва, а ние продължаваме да танцуваме, мокри от пот и опиянени от движението. Няколко камери все още се носят около нас, но не толкова, колкото бяха преди. В крайна сметка дори новинарите се уморяват, а и те все пак преследват Енки, а не Жил или мен.

Обгръщам с ръце хлъзгавия врат на Жил и отпускам глава на ключицата му.

— Нали знаеш, че той съжалява?

— Знам. Би го направил отново обаче.

— Но това е Енки, нали? Това е обратната страна на онова, което обичаме.

— Кое? Това, че не го е грижа как наранява другите хора?

— Не, не — казвам аз с болка и почуда, че Жил не може да види това, което аз виждам толкова ясно. — Това, че съвсем добре знае как наранява другите хора и го е грижа, но въпреки това го прави.

Жил спира да танцува рязко като плесница. После закрачва — по-далеч от Енки, по-далеч от танцьорите и камерите, макар че няколко видеобота се опитват да ни последват. Хвърлям поглед към Енки и те безжизнени падат на скалата. Сандалите ми се пързалят, когато се затичвам след Жил. Запазвам равновесие, като разпервам ръце, и продължавам да тичам.

Жил най-сетне спира до ръба на скалата. Гледа вълните, които се разбиват в канарите под нас. Не поглежда към мен дори когато го докосвам по хълбока.

— Защо Уеда? — казва той. — Той е Кралят и не дава гаранция за нищо, разбирам това, Джун, заклевам се, но защо го е направил с някакъв гранде, за когото изобщо не го е грижа? Защо се продава така, все едно не струва нищо?

— Но — възразявам аз — той се е продал за най-важното нещо на света.

Жил най-сетне се обръща към мен; едва ли не ми се иска да не го беше направил. Той се разкрещява от ярост.

— За биомодификации, които го побъркват и които едва успява да контролира?

— За изкуството.

Жил избърсва сълзите си и се разсмива.

— Вие двамата сте луди, нали знаеш? Смятате изкуството за…

— Ние се целувахме.

Казвам го бързо, за да не изгубя кураж. Жил ме поглежда втренчено. Това е. Това е моментът, в който ще изгубя най-добрия си приятел на света. След като беше толкова разстроен заради Уеда…

— Кога?

Гърлото ми се свива, но му отговарям.

— Точно преди нашето представление. В залива. Съжалявам, Жил, не исках да…

— Значи не е забравил как се прави.

Приготвила съм се за буря от гняв заради това предателство. А не за тази нежна усмивка, изпълнена с облекчение, или за мекия поглед в очите му.

— Жил?

Той хваща ръцете ми.

— Нали вече ти казах, че няма да имам нищо против. Ако трябва да бъде с някой друг… о, Джун, стига само да не се самоунищожава с хора като Уеда-сама…

Жил изпитва облекчение. Прегръща ме — толкова силно, че за момент не успявам да си поема дъх.

— Обичам и двама ви повече от всеки друг, освен мамае — прошепва той. — Мисля, че ти можеш да стигнеш до онази страна от него… онази, която ме плаши. Ти можеш да го спасиш.

Аз не мисля, че някой е в състояние да спаси нашия Летен крал, но не го казвам. Жил ми е дал опрощение, колкото и да е незаслужено. И аз съм достатъчно алчна, за да го взема.

— Той я покани — казва леля Яха.

Двете с майка ми седят една до друга на масата, но не се докосват. Аз седя срещу тях и човъркам акараже, което е изстинало, докато се карат.

— Не разбирам защо Джун трябва да се среща с някакъв опозорен чуждестранен посланик. Ами ако се опита да я накара да размени секс срещу градски тайни?

— Аз не знам никакви градски тайни, майко. И те уверявам, че няма никаква опасност да спя с него.

Майка ми подигравателно завърта очи.

— В последно време уаките като теб не правят нищо друго, нали? Аз все пак гледам холо, след като вече не искаш да ми казваш нищо. И виждам как се държите, когато сте с този черен принц…

— Имаш предвид Летния крал?

— Имам предвид онова момче, което се превърна в международен инцидент! Жил е едно, неговата майка уака не може да отгледа и котка, но ти, Джун…

— Валенсия! Джун!

Леля Яха се пресяга над масата и ме докосва по ръката, за да ме накара да замълча, преди да изкрещя нещо, за което майка ми наистина няма да ми прости.

— Енки е Летният крал, независимо дали ти харесва, или не — казва тя. — Но, Джун, все пак ще бъде хубаво да ни казваш повече за това, с което се занимаваш, за да не се тревожим толкова много за теб.

Завъртам очи към тавана.

— Когато казваш „да се тревожим“, имаш предвид да ми крещите, нали? Благодаря, но няма нужда.

— Може би нямаше да се налага да ти крещим, ако не беше загърбила всичките си шансове за бъдещето, за да участваш в тази оргия на уаки.

— Не е твоя работа с кого правя секс, майко.

— Значи наистина спиш с него!

— А ти каква беше на седемнайсет? Монахиня?

— Не, но не се хвърлях в краката на известните всяка нощ, за да се продавам за малко внимание.

— Просто ми завиждаш, че съм известна.

— Просто ме е срам, че дъщеря ми не умее да се държи както трябва пред хората.

Изведнъж всичко това ми омръзва. Вече дори не мога да говоря с нея, без да крещя. Така че ставам от масата.

— С удоволствие ще дойда на вечерята с теб, лельо Яха — казвам аз.

— Джун — казва Яха, а гласът й прозвучава по-близо до умолителен от когато и да било. — Седни. Двете с майка ти…

— Никога няма да разберете. Наистина няма смисъл да продължавате.

После си тръгвам, а леля Яха не ме повиква да се върна. Майка ми дори не ме поглежда.

Тя ми е майка, а аз я мразя. Но ми се иска да не беше така.

Иска ми се да отида в парка или в моята горичка до алеята, или дори на училище, за да си поговоря с Бебел, но просто не мога да понеса мисълта очите на целия град да ме гледат точно сега, така че се скривам в стаята си.

Няколко пъти изпращам пинг на Жил, но той не отговаря. Включвам холото си и виждам защо: поне четири канала показват как двамата с Енки са на следобеден пикник в парка „Роял“. Себастиао е пуснал на непрекъснато повторение клипче, в което се вижда как Енки изважда с ръка бялата пулпа на тропически плод, а Жил я облизва от пръстите му. Получавам сърцебиене само като ги гледам, така че изключвам всичко и се чудя дали да не се разкрещя. Мечтаех си за слава още когато двамата с Жил бяхме анонимни уаки. Представях си как давам интервюта на новинарите и как печеля Кралската стипендия, как се задъхвам от вълнение, докато благодаря на моя папаи на церемонията по награждаването. И макар че тази действителност се оказа по-лепкава от моите мечти, не мога да се принудя да съжалявам за тях.

Енки казва, че Оресте вече ме мрази, но тя назначи леля Яха за председателка на важна комисия. Може би все още имам шанс да спечеля Кралската стипендия, ако изиграя следващите си ходове както трябва. Със сигурност съм най-прочутата от всички финалисти. Броят на технофилите нараства с всеки изминал ден, а те оценяват какво съм направила, за да спася града. Получава се същото, което се случва с Енки: любовта е власт сама по себе си.

Това остава в мислите ми, когато изваждам отдавна заровените си листа за рисуване и започвам да скицирам по тях. От толкова време се занимавам с концептуално изкуство, че почти съм забравила по-простото усещане за молива, който шари по хартията от преработена дървесина. Тези материали са скандално скъпи, но майка ми настояваше да се науча да рисувам както трябва и се погрижи да разполагам с достатъчно количество от тях през целия си живот.

Дори през последните две години.

Първо скицирам дървото си, а после добавям Жил и Енки сред клоните му. Рисунката ме изпълва с топлина. Напрежението ми остава в пръстите, но си отива от онова място зад очите. Съвсем скоро рисунката е толкова завършена, колкото мога да я направя. Вместо да си поема дъх, да протегна схванатата си ръка или да се порадвам на резултата от работата си, придърпвам друг лист хартия и започвам отначало. Този път с изненада откривам, че рисувам леля Яха на сватбата, със семплия й тюрбан от щампован лен и широката синя пола. Тя се усмихва към нещо отвъд пределите на рисунката, щастлива като младоженка. Докато рисувам, си давам сметка, че съм я намирала за красива. Дали е възможно, макар и само за момент да съм се надявала, че майка ми ще намери поне малко щастие с новата си жена? Да съм се надявала, че това може да намали разстоянието между нас? Сигурно, защото тази надежда се прокрадва в самата рисунка като съобщение, изпратено през бездната на времето.

— О.

Изпускам листа и се обръщам. До отворената врата стои леля Яха. Тюрбанът й е червен, а дрехите й са всичко друго, но не и семпли, но тя все още е красива, макар че почти не съм виждала искрена усмивка на лицето й през последната година.

— Аз… искаш ли я? — питам аз.

Тя ме изглежда продължително, без да отговори. Питам се дали нещо в рисунката не я обижда, но неподвижността й не изразява това. Най-сетне тя само поклаща глава и извръща поглед. Яха е Леля, независимо колко прилича на уака на моята рисунка, така че аз не казвам нищо повече, докато тя не се овладява.

— Скоро трябва да тръгваме — казва тя делово и кратко. — Резервацията е за седем часа.

— Ще го правим на обществено място?

— Най-добре е целият град да види добрите отношения помежду ни. Като за уака не си съвсем невежа в политиката, Джун, но все пак я остави на мен.

Иска ми се да се сопна, че тя дължи новото си място в комисията на моите политически умения. Но вместо това казвам:

— Ще бъда готова след пет минути.

Уморила съм се да наранявам хората само защото мога да го направя. Не разбирам как това изобщо ми е доставяло удоволствие.

Обличам панталони и обикновена туника с висока яка — кройката е елегантна, а мрежичката на шията разкрива малко от светлините ми, но като цяло облеклото ми е изненадващо консервативно, като се има предвид как се обличам в последно време. Леля Яха кимва одобрително, когато излизам в коридора. Майка ми хвърля поглед към мен от стола си в градината, но не казва нищо и аз се преструвам, че не я виждам.

Леля Яха е повикала служебна капсула, която да ни откара директно до „Шик“ — възловата точка на Шесто ниво, известна с модерните си ресторанти и популярните клубове. Двамата с Жил не ходим често там, защото музиката в Парка на основателките или в джунглата е по-добра, а и там се събират твърде много гранди като за нас. Въпреки това се чувствам много изтънчена, когато вратата на капсулата се плъзва настрани и слизам от нея заедно с леля Яха. Хората наоколо се обръщат след нас, отначало, защото всеки, който може да се сдобие с разрешение за личен транспорт до „Шик“ вечерта, би трябвало да е важна личност, а после и защото ме разпознават. Видеоботите се скупчват около нас, но аз почти не им обръщам внимание. Човек може да свикне с почти всичко.

Малко по-късно и Уеда-сама слиза от личната си транспортна капсула.

— Джун — казва той и леко се покланя от хълбоците.

След кратко колебание аз му отговарям със същия поздрав. Леля Яха докосва и двама ни по раменете, като излъчва професионалното дружелюбие, за което изобщо не се съмнявам, че е действителната причина за новото й повишение.

— Много се радвам, че най-сетне ще можем да поговорим — казва посланикът на Токио 10.

Усмихвам се, като имитирам леля Яха заради камерите.

— Обстоятелствата със сигурност са по-благоприятни за това — отговарям аз.

Той поклаща глава — един-единствен печален жест, който ме изненадва с искреността си.

— Заповядайте — казва леля Яха и посочва към оживената алея, която води към сърцето на възловата точка.

За наше щастие ресторантът е близо до перона. Ако се беше наложило да вървим по-дълго, щяха да са ни необходими няколко от охранителните боти на леля Мария, просто за да си пробием път през тълпата. Леля Яха и Уеда-сама водят неангажиращ разговор, докато аз се опитвам да изглеждам спокойна и невъзмутима. Съгласих се на това най-вече защото знаех, че по този начин ще помогна на Енки. Може и да не го е грижа какво смята Оресте за него, но тя все пак е Кралицата и през целия последен месец го спъва на всяка крачка.

Но освен това изпитвам и любопитство. Уеда-сама е по гранде от гранде — поне на сто години. Двамата с Енки сякаш дори не са от една и съща планета, но са поддържали тайна връзка в продължение на месеци. Уеда-сама е гладък и приветлив като водата в спокоен воден басейн: повърхността му отразява толкова добре, че е невъзможно да се види какво има под нея. Дали Енки е видял? Дали изобщо го е интересувало? Може би е поддържал отношенията на чисто търговско ниво, както го обвини Жил.

Колкото до Уеда-сама, не се питам какво е видял той в Енки. Енки е Летният крал и дори извън Палмареш Треш може да има почти всеки, когото пожелае.

Ресторантът е скъп и модерен — един от новата вълна ресторанти, които пресъздават древни кулинарни стилове. Специално този имитира Стара Япония — предполагам, че леля Яха го е избрала като жест към Уеда-сама. На лицето му се изписва любопитно изражение, когато оставяме обувките си и влизаме вътре. Все едно някой е ударил по повърхността на водата в басейна, за да я развълнува. За миг успявам да различа дълбините отдолу, но не и очертанията сред тях. Виждам единствено как той изглежда тъжен, щастлив, изпълнен с носталгия и физическа болка едновременно. Както би казал Енки, за това си има специална дума.

— Имате ли дума за содаджи на японски език? — питам го аз.

Уеда-сама застива като фигура в холо по средата на колениченето до масата. Примигва веднъж и вълничките по повърхността на басейна се разширяват.

— Най-близката по значение е нацукаши — отговаря той. — Но всъщност не е толкова точна. Не е случайно, че използвате тази дума в толкова много от вашите песни.

Отпускам се да седна на глезените си и се чудя колко време ще мине, преди краката ми да се схванат напълно. Ако в Стара Япония наистина са се хранили в тази поза, не знам как изобщо са успявали да ходят.

Леля Яха — с изражение, което е толкова любезно, че може да съперничи на гладката повърхност на Уеда-сама — се разсмива и умело насочва разговора към различията между стария и новия португалски език. Спирам да я слушам. Решавам, че Уеда-сама е интересен човек. И не е непривлекателен, колкото и да е стар. Погледнат под определен ъгъл, прилича на човек, който знае тайни. Човек, с когото ти се иска да се сприятелиш заради минималната вероятност да ти разкаже историите си. Не е първият човек от друг град, с когото се срещам, но е първият от толкова далечно място. Първият, който знае какво се случва с човешките общества, когато не поставят ограничения на технологията.

Пристига първото ястие, поднесено от мълчалива жена с копринена роба. На миниатюрните керамични чинийки са подредени тънки ивички риба. Уеда-сама пръв опитва своята. Очите му се затварят, когато слага в устата си първата хапка. От гърлото му се отронва стон, макар и толкова тихо, че го чуваме само леля Яха и аз.

Той отваря очи и ни поглежда така, сякаш се е стреснал от присъствието ни. После се прокашля.

— Приемете извиненията ми. Забравих къде се намирам. Твърде отдавна не съм имал възможността да се насладя на такава храна.

Аз също слагам едно парче в устата си. Суровата риба е вкусна, но не съм сигурна защо накара Уеда-сама да стене така, все едно е накарал Енки да го бие с камшик.

— Нямате ли храна от Стара Япония в Токио 10? — пита леля Яха.

Мисля си, че сигурно наистина е останала изненадана, защото почти никога не си признава, че не знае нещо за другите култури.

Уеда-сама се усмихва. Повърхността му отново е гладка и отразява всичко.

— Преди имахме. В последно време нямаме толкова голяма нужда от нея, като се имат предвид всички промени. Хората като мен — ти би ги нарекла гранди, Джун — не са толкова много, че да оправдават съществуването й.

Фразата „като се имат предвид всички промени“ сякаш носи някакъв заряд, едновременно повърхностна и всеобхватна — казва го по същия начин, по който директорката Йеаску говори за ядрената зима или за преселниците от първата вълна. Хвърлям поглед към леля Яха, но тя просто кимва разбиращо. Оставям пръчиците за хранене и се напрягам да си спомня всичко, което съм чувала за Токио 10 и техните прословути модификации. Отново съм поразена, че посланикът от това скандално място изглежда толкова… обикновен. Като съвсем обикновен човек. Дори Енки има повече модификации от него.

— Защо си тук? — питам го изведнъж аз.

Леля Яха предупредително стисва бедрото ми.

— Джун…

— Исках да се срещнем. А и да се извиня за участието си в онзи спектакъл миналия месец.

Махвам с ръка и на двамата.

— Не, аз не говоря за това. Нямаше какво да направиш. Имам предвид защо си тук, в Палмареш Треш, в… ами, в истинско човешко тяло. Защо не можеш да се свържеш с града направо с мозъка си или да гледаш холо направо в ретината си, или просто да се качиш в компютъра?

Леля Яха въздъхва и поднася ново парче риба към устата си.

На лицето на Уеда-сама отново се изписва онова изражение на содаджи.

— Защото не мога — отвръща той.

— Не можеш ли?

Той свива рамене.

— Телата на някои хора не могат да приемат модификациите по различни причини. В моя случай просто съм твърде възрастен за това. За човек като мен Токио 10 понякога изглежда като град, населен единствено от призраци. Милиони хора живеят под формата на потоци от данни в облака, но едва сто хиляди от нас са запазили телата си. Ние обаче сме единствените, които могат да пътуват, за да видят останалата част от света. Ние сме единствените, които могат да вкусят съвършено приготвено сашими, да стиснат ръката на друг човек и да…

Спомням си какво ми каза Енки: „На първата вечер той ме накара да го бия с камшик“. И осъзнавам — по-силно, отколкото ми се иска — как някой може да жадува за самото усещане, независимо колко е неприятно. Питам се как се чувства той, след като необичайните му предпочитания станаха предмет на обществена дискусия.

— И затова си станал посланик — казвам аз.

— Това ми се струваше за предпочитане пред харакири, поне в онзи момент.

Чуждата дума ми е позната, макар че ми трябва малко време, за да осъзная защо. Ние също я използваме, макар и в съкратена форма: кири. Сигурно сме я взели от японско бразилските преселници, които са пристигнали първи тук от Сао Пауло.

— На колко години си, Уеда-сама?

— В края на зимата ще навърша триста и четири.

Усещам как очите ми се разширяват. В Токио 10 явно са открили някаква нова терапия, защото никога не съм чувала за гранде, който да е по-стар от двеста и петдесет години.

— Енки знае ли?

Той се разсмива.

— Знаеш ли какво ми каза той, веднага след като се запознахме? „Не можеш да си върнеш младостта, но искаш ли да я чукаш?“

Леля Яха се задавя с рибата си. Потупвам я по гърба и се усмихвам, защото ми харесва как изглежда Енки, когато казва нещо, за което знае, че ще е скандално. Страх ме е от начина, по който предизвиква целия свят, но освен това го обичам. Може би това имаше предвид Жил, когато ми каза, че мога да го спася?

В знак на уважение към оскърбеното благоприличие на леля Яха (и поради факта, че сервитьорката може да ни чуе) през остатъка от вечерта връщаме разговора към по-банални теми. Храната е лека, но в достатъчно количество, за да се почувствам заситена в края на вечерята.

Връщаме се на перона кажи–речи в мълчание, което обаче усещам като дружелюбно, а не напрегнато. Уеда-сама ми е симпатичен — и това ме изненадва. А след като вече знам за него и Енки, започвам да си мисля, че Лелите може би имат някакво право да се страхуват от твърде напредналата технология.

— Беше удоволствие за мен — казва той и отново ми се покланя, когато капсулата му пристига.

После кимва на леля Яха.

— Дължа ти услуга за това, че го организира.

Леля Яха, която очевидно е понесла достатъчно дипломатически катастрофи за една вечер, дори не си прави труда да го отрече любезно. Двамата си разменят усмивки, като се отразяват съвършено един в друг.

— Уеда — повиквам го аз, когато влиза в капсулата си.

Той спира и се обръща.

— Да?

— Вие двамата с Енки се разбирате, нали?

Поне този път усмивката му със сигурност е искрена.

— Мисля, че да, Джун.

Първото нещо, което си спомням, е песен. Тя вибрира, дълбока и ширнала се, в гърдите на мамае. Аз съм на гърба й, почти заспал. Песента е известна — популярна улична мелодия от Салвадор, която блоко амарело превърнаха в летен хит преди пет или шест години. Тогава танцувах на нея, но всички, освен мен бяха забравили откъде е дошла.

Това ми харесваше.

Моята мамае не я пееше на мен. В спомена аз по някакъв начин знам това. Тя си мисли, че спя. Мисли си, че съм твърде малък, за да я разбера. Пее за себе си. За своите спомени, за нейната мамае и за света, в който са живели, преди партизаните да го разбият на парчета. Пее за бъдещето си и може би за любовника си, който е мой баща, макар че не съм чувал повече от четири думи за него (Така е по-добре и винаги съм се питал дали тя имаше предвид, че е по-добре без него в нашия живот, или без нас в неговия). Но песента е изпълнена с любов и знам, че ме държи толкова здраво, колкото и лененият плат, с който ме е завързала на гърба си. Шумовете на Палмареш Треш ме заливат както винаги: вълните, които се удрят в пилоните, шепотът на капсулите, които се стрелкат през транспортните тунели високо над главата ми, крясъците на децата, мърморенето на родителите им, поскърцването на резервоарите за водорасли, които се полюшват от вятъра.

Аз съм влюбен. В моята мамае, която не мисли за мен. В моя град, който ще ме намрази. В моя живот, на който някои ден ще реша да сложа край.

Графитите започват да се появяват седмица след партито на А Карентена. А може би са се появили и по-рано, всичко опира до слуховете, но аз ги забелязвам за пръв път на прозорец от източната страна на сградата на училището. На рисунката се виждат силуетите на двама ни с Енки, с преплетени по средата коси. Аз съм вдигнала ръка и от нея излиза светлина. Устата на Енки е отворена; той поглъща целия свят около себе си, а ръцете му се разтапят в пикселизирано сияние. Няма думи.

Но всички знаем точно какво означава.

В училище навсякъде се шушука за това. Бебел специално ме прегръща през раменете на обяд и аз не разбирам защо, докато не чувам края на разговора, от който се е опитала да ме разсее.

— Какво изобщо прави тук? Защо вече не се е качила в компютъра?

— Чух, че Енки е дал модификации и на нея. По-рано днес видях как очите й светят, заклевам се. А аз гласувах за него.

— Паскуал беше толкова по-добър.

Ръцете на Бебел са топли върху лицето ми; тя ме обръща към себе си.

— Те не те познават — казва тя. — Не ме интересува на чия страна си; ти си оставаш моя приятелка.

„На чия страна съм?“, „Приятелка?“ Нищо не разбирам, но въпреки това кимам.

— Ти също — отговарям и това ме кара да се почувствам по-добре.

Ето какъв е проблемът: откакто в залива ръждясва онзи бот, Лелите вече не могат да пренебрегват въпроса за технологиите от външния свят. И човек би си помислил, че всички уаки ще са запалени по идеята за страхотни нови модификации, но всъщност се оказва, че повечето жители на високите нива са враждебно настроени към екстремните технологии, използвани за пръв път в Токио 10. От друга страна, джунглата е крепост на технофилите, въпреки че сигурно нямаше да мога да разбера защо, ако не познавах Енки.

Уеда-сама запазва многозначително мълчание по темата за търговията между нашите два града, макар че новинарите от горните нива не спират да го тормозят за това. Аз не съм казала нито дума. Не смятах, че някой ще се интересува от мнението ми, но се оказва, че не е така. Спомням си изчистения ярък образ, нарисуван на стената на училището. Превърнала съм се в икона, независимо дали това ми харесва, или не. При това не за изолационистите, на които, общо взето, симпатизирам. А за технофилите.

Жил пропусна часовете, но се появи навреме за вечерния звънец, за да ме хване, преди да си тръгна. В последно време и двамата обичаме училището, защото това е единственото място, на което видеоботите със сигурност не могат да ни хванат.

— Навсякъде са — казва той, като ме дръпва в една празна заседателна зала.

Не съм го видяла, докато не ме улови за ръката, но не се стряскам. Разпознавам Жил дори само по допира на кожата му.

Но не разбирам за какво говори.

— Видеоботите? Естествено, че са навсякъде, Жил.

Той поклаща глава.

— Графитите. Рисунките. Има една отстрани на училището, не я ли видя?

— Онова нещо с мен и Енки?

— То е навсякъде. Говорят, че ти си го измислила. Говорят, че ти си новата икона на технофилите. Това е…

Минава още миг, преди да го разбера.

— И ти им вярваш?

— Откъде да знам, Джун? Правила си и по-луди неща, без да ми искаш позволение.

От тези думи ми идва да се разплача, но вместо това се разсмивам.

— Ако бях планирала нещо подобно, щях да ти кажа. Нали не се съмняваш в това?

— Не се съмнявам в това — казва той, но го произнася почти като въпрос.

— И не съм измислила онази рисунка.

— Не знам защо си помислих, че може да си ти — признава той и проследява светлините ми с върховете на пръстите си. — Толкова е добра, че ако наистина беше ти, щеше да се изфукаш веднага.

Удрям го леко по ръката.

— Аз никога не се фукам. Просто приемам заслужени комплименти.

— Е, добре тогава.

Двамата замълчаваме, седнали един до друг на пода. След малко Жил отпуска глава на рамото ми, а аз го прегръщам с две ръце през кръста.

— Модификациите, Уеда-сама, а и нали знаеш, всички слухове, че системите на града отказват… Джун, аз ще те разбера, ако наистина мислиш така… имам предвид, за технологиите…

Той замълчава със затворени очи, но продължава да преглъща, сякаш се надява да изрека думите вместо него. И аз го правя.

— Аз също виждам какво му причиняват, Жил. И аз не искам да се превърнем в Токио 10.

Раменете на Жил се отпускат с облекчение. Не мога да се сетя за някой, който да е по-малко подходящ за модификации от Жил. Той е толкова физическо и човешко същество — опитвам се, но не мога да си го представя като поток от данни, без блясъка на потта след танците, без острата миризма на земя и младост. Безтелесният поток от данни ще може да танцува вечно, но колко ще струва това без напрежението от борбата с ограниченията на тялото?

И все пак.

— Но освен това и Лелите не са прави, че са ни откъснали толкова много — добавям аз, преди да се замисля. — Продължаваме да използваме технология на повече от един век, за да поддържаме града. Това е опасно.

— Много прагматично казано — отбелязва след малко Жил и отваря очи. — Говориш твърде разумно за уака.

— Знаеш ли — отговарям аз. — В последно време понякога изобщо не се чувствам като уака.

Себастиао е нисък, със снежнобяла коса, макар да е само на шейсет години, и винаги се усмихва така, все едно всеки момент ще ти сподели нещо смешно. Умението му да изтръгва самопризнания по време на интервютата си е легендарно, но въпреки това си остава, общо взето, любимец на хората, които се интересуват от такива неща. Той е клюкар, който по принцип не се занимава с новини, но с новата роля на Енки в парламента и нарастващото напрежение между изолационистите и технофилите границата между клюки и новини е въпрос на гледна точка.

И предполагам, че това е причината да ме попита какво мисля за новия законопроект, който би ни позволил ограничен достъп до модерна технология от чужди градове.

— Твърде малко, твърде късно? — казва Себастиао и се навежда към мен.

Усмихва се така, все едно намира цялата ситуация за леко абсурдна и знае, че аз също смятам така.

— Все пак — продължава той — законопроектът дава пълна власт на Кралицата да избира каква технология да допусне. И изобщо не се говори за това как тази нова технология ще направи самия град по-сигурен.

Това не е първото ми интервю, но се чувствам така, сякаш ми е за пръв път.

— Е, Енки има връзка с града…

Себастиао махва с ръка.

— Това ще върши работа до септември. А после?

Струва ми се, че ще се задавя — на живо, пред единствения новинар, на когото дори Лелите обръщат внимание, докато половината град следи с повишено внимание всяка моя дума, а другата половина ме мрази по принцип. Ръцете ми се свиват в юмруци. Светлините ми пулсират като някакъв древен сигнал за помощ. Есента вече е настъпила, а ние все още не сме направили толкова много неща заедно и аз не искам да мисля за това, не искам да си припомням какво означава да бъдеш Летен крал и какво означава да те изоставят отново. Не разбирам как Себастиао — който не крие любовта си към Енки — изобщо е способен да говори толкова нехайно за това.

От друга страна, той е гранде и за него Енки просто е последното от дълга поредица мъртви момчета.

— Аз…

Той очаква отговора ми. Насила си поемам дъх. След като Енки може да прави това, което прави, аз със сигурност би трябвало да се справя с едно интервю.

— Мисля, че всички можем да се поучим от това, което постигна той с естествения интелект на града. Някаква част от града знаеше, че е изложена на опасност от повредения паяк. Ако технологията, внесена от чужди градове, може да ни помогне да се интегрираме по-добре със съзнанието на нашия град, не разбирам защо това да представлява проблем.

Себастиао кимва замислено. Ръцете ми се отпускат.

— Разбрахме, че в рая има неприятности — казва изведнъж той.

— Какво?

Той се разсмива и поклаща глава, все едно ме е хванал да правя нещо нередно.

— Горкият Жил е изолационист до мозъка на костите си. На Енки със сигурност не му е лесно с него. А сега ти заставаш между тях — може би един дързък млад творец като теб разбира нашия принц по-добре от красивия Жил?

Опитвам се да не изглеждам толкова старомодна, колкото се чувствам, когато го казва по този начин. Естествено, че никога няма да мога да се състезавам с Жил на външен вид, но досега дори не ми е хрумвало, че трябва да го правя.

— Не заставам между никого — отговарям толкова спокойно, колкото мога. — Отношенията ни с Енки не са такива.

Това не е лъжа, макар че една част от мен иска да беше. Той не ме е докосвал след онази целувка в залива. И аз не съм събирала смелост да го докосна.

— Както винаги казваш — усмихва се Себастиао.

Питам се каква част от истината се е прочела по лицето ми.

— Е, тогава поне ни кажи на чия страна си? Технофил или изолационист? Енки или Жил?

И аз не знам отговора. Иска ми се да бях такава, каквато бях с Жил: прагматична, способна да види предимствата и на двете страни. Но знам, че този спор никога няма да се води по такъв начин. Лелите са толкова сурово настроени срещу технологията, защото знаят, че няма да успеят да попречат на потока да се превърне в потоп. Мога да кажа, че технологията си има и добри, и лоши страни, естествено, но никой не иска да чуе това и хората, общо взето, са прави.

Рано или късно трябва да стигнеш до решение. В крайна сметка трябва да избереш на чия страна си.

Енки или Жил.

— Не можеш да танцуваш самба в поток от данни — казвам, без да се замислям.

И тогава си спомням, че Енки също обича да танцува.

Главата на Енки се подава над оградата на градината ми и аз изпищявам, преди да го позная. Сложил е ръкавиците и обувките си с нанокукички и се усмихва като пакостливо божество.

— Не можа ли да ми изпратиш пинг? — питам аз, а сърцето ми се е качило в гърлото.

Енки се прехвърля през оградата право в гардениите на майка ми и успява да смачка няколко от тях, преди да се просне на грижливо прокараната алея.

— Реших, че така ще е по-забавно — отговаря той.

Гласът му е ясен и свободен от плена на модификациите за пръв път от много време насам — като река, която разкъсва дигите.

Оставям най-новите си листове за рисуване и пропълзявам до мястото, където е легнал той. Очите му изучават някаква точка между есенните облаци и отразения им образ на тревата. Докосвам го по ръката.

— Не ти ли е студено?

Последните останки от лятото са се предали на вечерния хлад и сивите дъждове, но Енки продължава да носи къси панталони и тениска без ръкави с дупка на яката, все едно е януари в джунглата.

Той се изкикотва и промушва пръстите си между моите — твърди върху меката ми кожа. Прехапвам бузата си от вътрешната страна.

— Топло, нали? — казва той.

Минават минути, години, докато разкодирам сричките до познати думи и оттам до значението им. Но той казва истината — кожата му е толкова гореща, че топлината щеше да е непоносима, ако вече не треперех от есенния студ.

Отпускам преплетените ни ръце върху гърдите му и лягам до него. Влагата от калната земя се процежда в дрехите ми, но това не ме интересува.

— Кое? — питам го аз.

Той обръща глава, така че носът му е на сантиметър от моя.

— Технофил или изолационист? — казва той и аз неволно изпръхтявам развеселено.

— Говоря за модификациите ти. Коя прави така, че да ти е топло?

Той заравя свободната си ръка в гъстата ми коса, твърда като тел.

— Коя ли? Всичките? Нито една?

— Енки, защо винаги трябва да си толкова…

— Това е страничен ефект — казва той, като вече не се смее. — Също като отнасянето. Или болката. Модификациите го предизвикват, защото трябва да работят вътре в мозъка ми, а не са разполагали със сто милиона години еволюция, за да балансират всичко както трябва.

— О.

— Джун.

— Да?

— Знаеш ли колко ми е писнало да говоря за тези проклети модификации?

Когато се предавам, го усещам като физическо скъсване — като остра болка някъде между гърдите и слабините в мига, в който го целувам.

Езикът ми се плъзва по зъбите му и от вътрешната страна на устните. Ръката му се стяга около моята толкова силно, че би трябвало да изпитвам болка, но усещам единствено натиска, топлината и влажната грубост на езиците ни, които се блъскат, търсят се и отново се намират. Той има вкус на летен дъжд по спечената земя, на вятъра в джунглата, който разнася свежест за няколко скъпоценни часа, преди катинга да се завърне у дома.

Всичко свършва, защото той му слага край. Не знам колко време е минало.

— Заради Жил? — прошепвам аз, когато отново мога да шепна.

Измъквам ръката си от неговата.

Не мога да разбера какво си мисли, но и никога не съм можела да го правя. Очите му са напълно черни, все едно е взел нещо, но знам, че не е. Енки никога не взема нищо.

— Не — отговаря той.

Сяда и оглежда градината, все едно я вижда за пръв път. Устните ми не парят, а вибрират като дръпната струна. Сърцето ми бие по-бързо от пандейро.

Енки дори не се е задъхал.

Първия път беше различно. Беше нежен и малко объркан, сякаш не си беше мислил да ме целуне, докато не го направи. Сладостният допир на устни в устни, който не изискваше нищо, освен признанието за споделена радост.

А сега не съм нищо повече от изисквания, неудовлетвореност и отрицание. Аз съм тази целувка — и съм незавършена. Гледам го. Какво друго мога да направя?

Енки се изправя и се приближава до разхвърляните ми листове. Изучава ги дълго време, сам и плашещо далечен. Дори не си спомням какво съм рисувала. Изцяло съм погълната от прости, глупави неща: извивката на възлестия му бицепс, бялото на зъбите му, кожата, опъната на ключицата му, светлокафявите връхчета на плитките му, които се спускат по челото.

— Така ли ме виждаш? — пита той.

За момент ми се струва, че модификациите му са бръкнали в мозъка ми и са погледнали през трескавите ми очи.

— Как?

— Все едно вече съм умрял.

Той ми показва рисунката. На нея се виждат Жил и Енки, загледани един в друг, но краката на Жил се усукват като дънер на смокиня, а пръстите на Енки са се превърнали в пера.

— Ти не си умрял — възразявам аз.

— Но отлитам. За теб това е едно и също.

— Не е вярно.

Вярно е.

Той се усмихва, отпуска се обратно на земята и аз се питам дали тялото му все пак не потръпва поне малко. Дали най-сетне не е почувствал студа?

— Ти все още ще имаш Жил — казва той.

— Трябва ли да говорим за това?

— Ти го обичаш.

— Естествено, че го обичам.

— Не е трудно да обичаш Жил, нали?

Изведнъж се отпускам. Напрежението, за което си мислех, че ще ме разкъса на две, се превръща в нещо друго и меко в топлината на печалната усмивка на Енки.

— За разлика от нас двамата — казвам аз.

— Аз те обичам, Джун.

Не обръщам внимание на това, защото неговите модификации го карат да обича всички.

— Тогава защо не искаш да…

Той побутва рисунката обратно към мен — от такова разстояние, че няма вероятност да се докоснем.

— Заради това — казва той и това не означава нищо, и означава всичко.

Сигурно се питаш защо това е за теб, а не за Жил.

Затова ще ти разкажа приказка.

Имало едно време млад дух от лагуна, която била толкова дълбоко в тропическата гора, че и досега там живеят само маймуни. Наричал се Икне и целият свят го обичал. В близост до него дървета се кичели с най-зелените си листа, цветята разтваряли най-ярките си цветове и излъчвали най-силните си ухания. Ако някоя риба имала късмета да живее в тази лагуна, тя ставала лъскава, загладена и доволна и по цял ден възхвалявала Икне пред своите приятели риби, които нямали този късмет. И дори Икне невинаги да бил щастлив, бил щастлив по-често от повечето други. Животът му бил хубав. Ярък. Можел да живее дълго така и да стане древен дух като духовете на пещерите и планините, да доживее да мърмори какви са младежите в днешно време и да играе петека на игрището в парка, скован от артрит.

И тъй, Икне обърнал гръб на своята идилия и си намерил работа като снайперист при партизаните от Пернамбуко в Салвадор. Животът му там не бил лесен и един ден го простреляли в корема с оловен куршум. Куршумът се влюбил в него, разбира се, но не можел да спре бавния кръвоизлив от стомашната му кухина в панкреаса и се чувствал ужасно, което било доста тъпо, защото през цялото време се знаело какво ще стане накрая.

Той умрял; точно както винаги казвал. Някой трябвало да извади куршума.

Демонстрантите залавят Уеда-сама, докато отива на лична среща с кралица Оресте. Не го виждам в момента, в който се случва. Заета съм с поредната си рисунка, поне десетата за тази седмица. От известно време се чудя дали не са прекалено семпли за Кралската стипендия, но след всички скандални изяви през изминалото лято може би ще имам най-големи шансове, ако работя семпло.

Когато майка ми ме повиква на верандата, както никога не възразявам.

— Какво е това? — пита тя и сочи към нещо в края на холото.

Виждам единствено тълпата — хиляди миниатюрни човечета, които се тълпят по пода вкъщи като войници за игра. След миг разпознавам мястото от експедициите си: перона на обществения транспорт на „Роял Плаза“. Тълпата се люшва към нещо, но не мога да видя какво. Хората скандират, пеят и тропат с крака, все едно могат да разтърсят земята.

— Намери някакви други ъгли — казвам аз.

Майка ми се заема да сменя каналите, но явно всички камери се реят в едно и също ограничено пространство. Холото започва да потреперва на места, което означава, че каналите не успяват да съберат достатъчно информация, за да излъчат пълно триизмерно изображение.

— Защо не се преместят камерите? — промърморва тя.

Сядам до нея и я хващам за ръката.

Дори да нямаше надписи, щях да разбера, че протестиращите са технофили. Много от жителите на Палмареш Треш отдавна се опитват да направят така, че градът да се отвори за новите технологии. Подкрепата за тях е на най-високото си равнище от десетилетия насам, така че през последните няколко седмици технофилите организират все по-мащабни протести. Повечето са се провеждали в джунглата — досега.

— Това не е ли Уеда-сама? — казва майка ми.

Един човек сякаш се носи по повърхността на тълпата, като откъснато водорасло върху вълна. Когато майка ми увеличава картината, различавам отделните хора в тълпата, които го вдигат над главите си и си го предават. Уеда-сама вика за помощ, но поне не изглежда ранен. Въздухът над него жужи и трепери, все едно е изпълнен с хиляди видео боти. Само че не е възможно да има толкова много камери, след като холото прескача заради недостиг на информация.

— Какви са тези боти? — питам аз.

Майка ми изведнъж се задавя. Вдига ръка към устата си.

— О — проронва тя.

— Виждала ли си такива?

Тя се обръща към мен и на лицето й се изписва нещо, от което спирам да дишам и сърцето ми започва да бие по-силно.

— Намери момчето — казва ми тя.

Говори толкова тихо, че гласът й едва се чува от скандирането на тълпата от холото.

— Момчето?

— Тези боти охраняват протестиращите. Може би няма да пуснат посланика.

— Охраняват? — повтарям аз и в този момент осъзнавам какво има предвид.

Металическото проблясване идва от някакво нелегално високотехнологично оръжие, което държи на разстояние както повечето камери, така и охранителните боти на града.

— Не могат да го наранят!

— Не знам, Джун. Може би само искат да говорят с него. Но може би не.

С ярост, която ме изненадва, майка ми махва с ръка и миниатюрната тълпа изчезва. Отсъствието на шума не звучи като тишина, а като напрежение, като затаен дъх.

Тя ме хваща за ръцете. Нейните са студени както винаги и аз си спомням времето, когато се оплаквах от това, когато бях малка и тя сплиташе косата ми на стегнати плитки и усещах дългите й хладни пръсти по кожата на главата си.

— Мамае?

— Намери го — казва ми тя. — Отиди да намериш твоя летен принц, за да спрете това.

Лелите са започнали да наричат Енки по този начин, сякаш, ако му казват „принц“ вместо „крал“, това ще отнеме част от властта му. Но когато го казва майка ми, думата „принц“ е облечена в цялата власт на земята. Думата носи надежда.

Кимвам, целувам я по челото и се втурвам към вратата.

Навън ме очакват ято недоволни видеоботи и няколко новинари, които са дошли лично.

Понечвам да си пробия път между тях, но после спирам. Може би не постъпвам правилно. Продължавам да възприемам новата си слава като проблем, но може би с малко интелигентност ще успея да я превърна в предимство.

На лицето ми се изписва лека усмивка, която майка ми ще види, ако гледа каналите. Надявам се, че ми вярва.

— Енки, Жил и аз ще се обърнем към протестиращите на „Роял Плаза“ — съобщавам аз.

— Мислиш ли, че ще можете да ги спрете?

Въпросът е зададен от новинар, когото не разпознавам — може би от трето или четвърто ниво.

— Да ги спрем да направят какво? — отговарям на въпроса с въпрос. — Да наранят Уеда-сама? Надяваме се, че и без това няма да го направят. Или да искат достъп до технологията от целия свят? Аз не мисля, че някой може да ги спре в това, а вие?

— Значи е вярно, че си на страната на технофилите?

— Ти ли нарисува графитите?

— Спиш ли с Енки?

Не мога да отговоря на тези въпроси; нямаше да го направя дори да имаше време за това. Така че само поклащам глава и се затичвам между тях, като се подсмихвам, все едно тичам след футболната топка в парка след училище. Ако решат да ме последват, всъщност нямам нищо против. Жил и Енки ще ме открият на „Роял Плаза“ и тримата ще спасим Уеда-сама от тези странни боти, които толкова разтревожиха мамае. Не съм се чувствала така уверена — така сигурна — от месеци насам, поне откакто двамата с Енки направихме нашата рода вива за целия град. Поне този път усещането за милиони очи, които преценяват всеки мой дъх, всяка мисъл и всеки жест, ми доставя удоволствие, вместо да ми тежи. Иска ми се да подскачам, да се премятам и да се превъртам на ръце от въодушевлението, което ме изпълва, от усещането за власт и привилегии.

И осъзнавам, че сега разбирам Енки поне малко по-добре отпреди.

Една жена ми предлага капсулата си на перона, за да не се налага да чакам следващата. Почти не я виждам, макар че се надявам да не съм забравила да й благодаря. Няколко новинари искат да се качат с мен, но аз пускам само жената, която ми зададе първия въпрос.

— Познаваш ли тези боти, които летят над тълпата? — питам я. — Не приличат на видеоботи.

Жената се сковава и хвърля поглед към десетината боти, които са влетели в капсулата заедно с нас. Може би някои от тях са от нейните, но кой знае. Започвам да се съмнявам, че ще ми отговори, но тя свива рамене и се обляга на извитата хромирана стена на капсулата.

— Оръжия — казва. — Военна нанотехнология, разработена от партизаните от Пернамбуко в Салвадор. Поне така предполагат всички. Твоята страна е загазила, Джун.

— Те не са моята страна — отговарям, без да се замислям. — Как така от Салвадор? Как са минали през нашата охрана?

Спомням си разказа на Енки за това как неговата мамае трябвало да подкупи Лелите, за да заживее тук. Ако една бременна, отчаяна бежанка едва е успяла да се справи с това, как са го постигнали някакви смъртоносни оръжия?

— Минали са, ако някой ги е пуснал — отговаря новинарката. — Може би някой на високо ниво в Кралската кула, който има връзки със Салвадор.

Жената се привежда към мен, когато го казва, все едно очаква някаква реакция от моя страна. Именно жестът, а не думите й, ми помагат да разбера нейния намек.

Но твърдението е толкова абсурдно, че мога единствено да се разсмея.

— Енки? — казвам аз. — Енки е най-големият противник на насилието в този град. Той обожава Палмареш Треш.

— Майка му…

— Тя също го е обичала.

Капсулата намалява скоростта си и спира. Когато вратите се отварят, от другата страна ни очаква толкова гъста тълпа, че се питам как изобщо ще открия Енки и Жил, какво остава да стигна до Уеда-сама. Двете с жената се споглеждаме разтревожено, но тълпата не изглежда особено склонна към насилие. В действителност, ако не се броят хората най-близо до капсулата, те изобщо не ни обръщат внимание. Започвам да си пробивам път през тях. Хвърлям поглед през рамо към жената от новините, но тя е притисната към задната стена на капсулата, скръстила ръце на гърдите си. Вирнала е брадичка нагоре, е нещо средно между упоритост и страх.

— Няма ли да дойдеш? — казвам аз.

Тя свива рамене, като се опитва да докара безразличие.

— Изглежда ми опасно.

— Може да направиш кариера от това — подхвърлям аз.

— Няма нужда всеки да бъде известен, Джун.

Неволно се свивам.

— Разбира се.

Въодушевлението от новопридобитата ми власт избледнява, като оставя след себе си познатата умора.

От другата страна на вратите на капсулата хората започват да викат Летния крал.

— Това той ли е? — пита някой.

— И любовникът му?

Отново хвърлям поглед през рамо.

— Последен шанс — казвам.

Но знам какво ще ми отговори жената.

Тя само се усмихва.

— Струва ми се, че тяхната капсула е от другата страна на перона. Внимавай.

Кимвам и си пробивам път с лакти през тълпата. Не се опитвам да скрия лицето си, но и бездруго никой не ми обръща особено внимание. Всички са твърде заети да се скупчват в далечния край на перона. Мястото за частни капсули на „Роял Плаза“ не е голямо, така че не ми се налага да стигна кой знае колко далеч, за да видя какво е приковало вниманието на всички.

Енки и Жил са застанали на покрива на капсула. Енки е прегърнал Жил през кръста и шепне нещо на ухото му. Жил изглежда изплашен и дори Енки изглежда така, сякаш е на път да се изплаши. Продължавам да си пробивам път към тях, но колкото по-близо стигам до импровизирания подиум на Енки, толкова повече не ме пускат хората. Всички искат да виждат добре.

Енки се изправя и се обръща към хората, които викат името му. Вдига ръка. И ревът на гласовете им се стопява до река от шепот. Привеждам се в очакване заедно с всички останали.

И тогава се случва нещо много интересно: той отваря уста, но гласът му се разнася от колоните на града, които се използват за огласяване на извънредни съобщения.

— Жители на Палмареш Треш — казва гласът му, макар че устните му почти не се движат, — аз не мога да знам какво мислите за мен. Не мога да знам дали сте технофили или изолационисти. И смятам, че в момента това няма значение. Посланикът от Токио 10 няма нищо общо с това. Бих искал да го спася, но мога да го направя само ако ме пуснете да отида при него.

От колоните внезапно се разнася звук, подобен на кашлица, и Енки се олюлява съвсем леко. Извиквам името му и се опитвам да си пробия път по-напред. Така никога няма да ме видят.

— Пуснете Летния крал да мине, моля — обажда се по-познатият глас на града от същите колони за извънредни съобщения.

Гласът на града някак си отразява неговата интонация, предава същата топлина, абстрактно мислене и арогантност едновременно. Как така никога не съм забелязвала колко много си приличат Енки и градът? А може би са се променили заедно през последните месеци — все едно около дънера на древно дърво се е увила млада лоза. Енки се спуска от покрива на капсулата — пъргав както винаги, но може би само аз виждам колко внимателно го наблюдава Жил, за да не падне.

Странно притихналата тълпа се отдръпва, за да направи път на Енки и Жил. Инерцията на тълпата едва не ме премазва, докато се опитвам да си пробия път в обратната посока. Почти успявам да изляза отпред, но пред мен стои още един човек. Човекът се обръща, за да ми се развика, спира и се усмихва.

— Здравей, Джун — казва ми този напълно непознат мъж, този гранде в облекло на инженер.

— Здравей! — отговарям аз.

— Летни кралю! — провиква се мъжът, когато Енки минава покрай нас.

И двамата се обръщат — Енки с нехайно любопитство, Жил сякаш с готовност да удари някого.

— Виж какво намерих за теб — казва мъжът и ме пуска да мина.

— Помислихме си, че си попаднала в някое задръстване — казва Жил и ме прегръща.

— Едва не стана така — отговарям аз и се обръщам към Енки.

Той крачи бързо; налага се да подтичвам, за да поддържам неговото темпо. Тълпата пред нас се разделя като древното библейско море. Пътеката сочи към Уеда-сама като стрела.

Толкова се радвам да ги видя и двамата, че ми се иска да танцувам. Всичко, което в капсулата ми се струваше необятно и плашещо, сега ми изглежда като вълнуващо предизвикателство. Тримата заедно сме неуязвими — може би най-силното оръжие, което този град някога е имал.

— Какво ще правим? — питам.

— Мислех си да се опитаме да поговорим — отговаря Енки. — Всеки от тях може да се изкаже, ако иска.

— И какво ще им кажем? — чудя се аз. — „Моля ви, бъдете така добри да ни върнете Уеда, той не може да направи нищо“? Той може да направи всичко и те го знаят.

— Той не заслужава да умре — казва Жил.

— Но те няма да го убият! — възкликвам аз, шокирана. — Няма да го направят. Той е твърде ценен като заложник.

Енки свива рамене.

— Да, но само за водачите им. Тълпата може да го смаже въпреки всичко.

Иска ми се да възразя. Вместо това казвам:

— Говори ли с Оресте?

Той поклаща глава.

— По-голямата част от Кралската кула е под някакво заглушаващо поле. Градът го усеща така, сякаш няма връзка с нея. Нова охранителна технология.

— Като облака от боти?

Енки просто кимва. Жил прави няколко крачки настрани от мен и изругава.

— Кой би направил това, Енки? Кой може да вкара нелегално такава технология в града?

Енки повдига вежди.

— Някой, който ще спечели от това! Някоя от Лелите или някой достатъчно приближен до тях, за да преговаря за сделка.

Дори Жил остава изненадан от тези думи.

— Някоя от Лелите!! — възкликва той.

Енки се разсмива и погалва любовника си по ухото.

— Съвсем скоро ще разберем, меу бомбрил — казва той толкова тихо, че ми става неудобно, че съм го чула. — Знам колко много означава той за теб.

Енки има предвид града, застрашен от тълпата и военната нанотехнология. Никой не споменава за горкия Уеда-сама, попаднал насред този конфликт, толкова далеч от всички, които обича. Дори Енки с всичките си модификации вероятно съчувства на Уеда по-малко, отколкото на растенията в градината на майка ми.

Тълпата оредява, когато оставяме транспортния възел зад гърба си и се доближаваме към главния площад на „Роял Плаза“. Охранителните боти в съюз с хора от охраната са разчистили оттам повечето жители на града, които не участват активно в демонстрацията. Така ни е по-лесно да видим какво се е променило от последния път, когато съм имала възможност да погледна холото: над главите на тълпата е надвиснала клетка, на върха, на която има нещо гигантско, металическо и обсипано с шипове. Изглежда така, както си представях звездите като малка, но по-опасно.

— Облакът ли е направил това? — прошепвам аз.

— Откъде са взели клетка? — пита Жил. — Вътре ли е Уеда-сама?

Енки за кратко отпуска ръка в основата на врата ми.

— Клетката е облакът — обяснява ми той. — Казали са му да промени формата си.

Опитвам се да си обясня съществуването на бот, който може да се превърне във всичко — в клетка или в звезда — само с промяна на програмата.

— Това ли искат технофилите? — питам аз.

Жил свива устни с презрение, което цели да прикрие страха му.

— Разбира се — казва той.

Енки не ни поглежда.

— Може би някой друг го иска за тях — казва той.

Тълпата е намаляла, а може би просто е по-гъста, крещяща маса от хора, оградени от охранителните боти и, поне наглед, цялата ни армия — четиристотин жени, застанали мирно с пушки за зашеметяване. Защитният облак се е оттеглил заедно с тълпата, но няколко сребристи продълговати израстъци са насочени към войниците със стряскаща решителност. Хората, които не участват в протеста и преди бяха изпълнили перона на транспортния възел, сега са се разпръснали. Няма толкова хора, които държат да станат свидетели на исторически събития, ако това означава, че могат да ги застрелят.

Протестиращите технофили, останали от другата страна на военната барикада, продължават да скандират, почервенели от гняв. Лозунгите им са „Техното ще ни спаси“, „Адаптирай се или умри“ и други подобни. Поне Уеда изглежда невредим в сребристата клетка, която леко се полюшва в центъра на тълпата.

Енки поема напред, право към веригата от служители на охраната. Докато се опитвам да го настигна, си мисля какво каза за технологията: не е възможно да е била вкарана в града без помощ отвътре. Помощ от страна на човек, който притежава влияние и възможности. Човек, който е Леля.

Служителките от охраната не ни позволяват да пресечем веригата.

— Приемете извиненията ми, Летни кралю — казва една от тях, облечена в задушаващия черен костюм на охранител от високо ниво. — Нарежданията ни са да не пропускаме никого.

Енки накланя глава като птица.

— А ако аз ви дам нареждания да ме пуснете?

Тя събира кураж да го погледне, после бързо отмества очи.

— Не.

Миг по-късно решетките на клетката започват да се огъват и да пулсират. Дори скандирането на тълпата утихва, когато най-близките протестиращи изненадано отстъпват назад. С бързината на ято птици, което се изстрелва във въздуха, материята на решетките на клетката се разпада и се събира отново, но в съвсем различна форма.

Във формата на картина.

Отначало не я разпознавам, макар че съм виждала прочутото изображение на Енки и мен навсякъде през цялата седмица. Жил е този, който разбира точно какво означава това.

— Те искат да говорят с Енки — казва той. — А не с Оресте.

Това вече ми се струва неизбежно — особено след като съм видяла неестественото разцъфване на тази покана. Той е Летният крал и с екстремните си модификации се е превърнал в символ на цял легион технофили, които се чувстват като затворници в Палмареш Треш.

Над нас сенките се раздвижват. Зад нас още няколко души са събрали смелост да се приближат до веригата от войници въпреки призивите да освободят района.

Минава един миг; сладостен, продължителен и тих като летен следобед. Вдигам очи. Безформената звезда над нас е пренаредила твърдите си металически върхове така, че всички да сочат към нас. Повърхността й трепти като мараня.

Енки се обръща и извиква нещо на хората зад нас. Не го чувам; над площада отеква гръмотевица и аз се чудя защо, след като не съм видяла приближаваща буря. Нещо ме удря. Паднала на земята, виждам силуета на Енки на стената на един невъзможен затвор, а точно зад него е сгушен друг силует.

Жил лежи върху мен. И двамата сме облени в кръв. Енки е паднал на няколко крачки от нас. Кръвта по ръцете му цапа жълтата риза на момичето, което се мъчи да си поеме дъх в скута му.

— Господи — казвам аз.

Едва чувам собствения си глас от кухото жужене в черепа си. Около нас се тълпят войници. Жил затваря очи и се извръща от нещо, което не успявам да видя навреме. Едно момче, уака, лежи точно до мен на паважа, а на главата му има дупка.

Кръвта му е по косата ми. Пропълзявам до Енки, като отблъсквам ръцете, които се опитват да ме задържат, все едно са досадни насекоми. Слухът ми постепенно се възвръща, като носи най-вече писъци, придружени с викове и хлипания. Момичето в скута му вече е неподвижно.

— Мъртва е — казвам аз.

Той вдига очи към мен и продължава да я държи в скута си.

От другата страна на барикадата хората започват да скандират неговото име. Енки. Енки. Енки. Иска ми се гръмотевицата да се стовари върху тях. Иска ми се да не усещах миризмата на кръвта на друг уака.

— Наистина ли си това, което си мислят те? — питам го аз.

Енки ми хвърля поглед, който не е продължителен, но остава с мен. В погледа му се чете „А какво съм за теб?“ и „Готова ли си?“, и любов, и любов, и любов. Той оставя момичето на земята. Очите му се подбелват; Жил го улавя, преди да падне. Миг по-късно през холото и колоните за извънредни съобщения чувам гласа на града.

— Здравейте, протестиращи технофили — казва градът, мек и вежлив както винаги. — Летният крал настоява незабавно да освободите заложника си, чуждестранния посланик Уеда Тошио. Едва тогава Кралят с удоволствие ще изслуша вашите оплаквания.

Гласът на града се спуска като одеяло върху протестиращите. Яростното им жужене се обърква и се разпокъсва. Може би не е честно, че Енки може да използва самия град за собствената си кауза, сякаш е бръкнал надълбоко в спомените на всеки жител на Палмареш Треш и им пее приспивните песнички, които са им пели техните майки. Но двама души вече са мъртви, а аз го обичам — обичам моя град въпреки всичките му недостатъци. Точно в този момент не ме интересува какво се налага да направи Енки, за да го спаси.

Тримата стоим и чакаме. Зад нас има двама мъртви уаки, а звездата над нас може да избухне като гръмотевица всеки миг, но аз се опитвам да не мисля. Опитвам се да не мразя.

Тълпата — притихнала изведнъж, сякаш и те са останали също толкова шокирани от внезапното насилие — се разделя, за да пропусне двама души: Уеда-сама, окован на китките и глезените, и много по-младата му спътничка.

— Това е Лусия — казвам аз.

Финалистката за Кралската стипендия, която се занимава с нанотехнологии.

— Е, вече знаем от коя страна е тя — добавям.

— Страната на убийците? — казва Жил.

Прегръщам го през кръста.

Лусия изглежда изплашена, докато се приближава към нас — като малко дете, което са накарали да изнесе реч на празненство на гранди. Но може би просто ние изглеждаме окървавени и неумолими.

Уеда-сама е десет пъти по-възрастен от повечето протестиращи на „Роял Плаза“. И когато се усмихва, възрастта му изведнъж си проличава.

— Здравей, Енки — казва той. — Доста време ти отне.

Очите на Енки все още не са отворени.

— Здравей, Уеда — отговаря той.

— Имаме искания — казва Лусия, като прави всичко възможно да наподоби самонадеяност.

Изглежда шокирана, почти объркана от това, което се е случило. Дали е планирала атаката, или просто е изгубила контрол върху технологията си?

— Похитителите на заложници обикновено имат такива — казва Жил.

Лусия не му обръща внимание.

— Посланикът ще бъде освободен, след като Лелите се съгласят да приемат незабавно едностранни търговски споразумения между Палмареш Треш и Токио 10, като ще бъдат добавяни и други технологично напреднали градове след съответните преговори с техните представители. Настояваме този процес да бъде ръководен от теб до края на твоя мандат като…

Лусия млъква и преглъща. Уеда-сама се разсмива така, все едно в гърлото му е заседнал морски таралеж.

— Е? — казва той. — Те са пленили вашата Кралица и повечето Лели в онази кула.

Енки замълчава за миг. После казва:

— Ще помогна градът да се отвори.

Уеда поклаща глава.

— Те са варвари — казва той съвсем не дипломатично. — Знаеш, че ще оставят Лелите да те убият, дори с новата технология.

— Това винаги е било по взаимно съгласие, Уеда — отговаря Енки с повече тъга, отколкото съм свикнала. — Ние всички сме от Палмареш Треш, независимо дали сме технофили, или не.

Имената им бяха Уанади и Реджина. И двамата бяха уаки, само на деветнайсет, и се бяха прочули по най-лошия възможен начин: като бяха загинали млади и вследствие на насилие. Погребението на първите жители на Палмареш Треш, убити от военна нанотехнология, е разточително и тържествено. Енки предвожда процесията заедно с Оресте и родителите. Аз съм с Жил към края на първата колона от Лели, Чичовци и други градски служители. Не мога да не забележа, че облакът от видеоботи изглежда по-плътен в нашия край, но просто стисвам ръката на Жил и продължавам.

Всичко се променя толкова бързо, че не мога да разпозная никакъв модел. Виждам единствено онова, от което най-много ме е страх: моят град умира; по някакъв начин и аз съм виновна за това, но никой не може да направи нищо, за да го спре.

Утре сутрин започва извънредното заседание на парламента и всички новинари смятат, че Лелите ще бъдат принудени да приемат исканията на технофилите. Разбира се, повечето новинари си мислят, че Енки е на страната на технофилите, аз обаче знам, че не е толкова просто. Но Енки е странен и непредвидим в най-добрия случай и независимо какво ще направи, навярно вече никой не може да спре това, чието начало бе поставено с първата му среща с Уеда-сама.

След като технофилите се предадоха и облакът от наноботи се разпръсна, Лусия се опита да избяга с останалите от тълпата, но ден по-късно леля Мария я арестува. Всички останали протестиращи бяха помилвани. Но чух, че никой не може да открие нанооблака. Никой не знае кога технофилите могат да го повикат отново или защо изобщо бяха стреляли в тълпата, без да се прицелват.

Очите ми не се откъсват от холото в началото на процесията — показва Уанади и Реджина, щастливи и живи. Толкова са ми познати, толкова приличат на мен и на моите приятели, че ми се иска да заплача, макар че не съм ги познавала лично. Те не бяха технофили или изолационисти — бяха просто уаки, които се опитваха да открият смисъл в живота си. Единствено лошият късмет ги беше отвел на „Роял Плаза“ онзи следобед. Притиснати от вълната зяпачи и противници на протеста, те са били избутани най-отпред и рикоширалите куршуми ги бяха простреляли смъртоносно — него в главата, а нея в гърдите.

— Те наистина си мислят, че това е застрашително — казва тихо Жил и устните му докосват ухото ми.

— Кое? — питам аз, като поклащам глава и се обръщам към него.

Той промушва пръстите си между моите по онзи начин, който показва, че е разтревожен. Иска ми се да го успокоя, но той кимва с глава. Проследявам посоката на погледа му.

Далеч напред е прочутият терасиран водопад на парка „Роял“ и скъпоценният камък на залива отвъд него. Пред водопада е издигната голяма платформа, на която ще се настанят Кралицата, Енки и няколко дузини високопоставени Лели. Към платформата гледат стотина места, оградени с кордон, където ще бъдем двамата с Жил. А зад кордона сякаш са строени всички охранителни боти в този град — застанали мирно, хиляди боти в изрядни, мълчаливи, безкрайни редици от безизразни метални лица и черни ленти. Ботите обграждат цялата тълпа от поне десет хиляди души, дошли да станат свидетели на нещо, за което предполагам, че трябва да се нарече история.

И по някакъв мъчителен начин е съвсем уместно, че методът, който са избрали Лелите, за да демонстрират властта си след бунтовете на технофилите, изведнъж е започнал да изглежда толкова безполезен, назадничав и старомоден. Защото какво могат да направят три хиляди охранителни боти, когато са изправени срещу нанооблак, който никога не спира да се адаптира и да образува метастази, а единствената цел на съществуването му е да умножава смъртта?

— Лелите вече са загубили, нали? — прошепвам аз.

Жил стиска ръката ми толкова силно, че ме заболява. Не се опитвам да го накарам да спре.

— Мисля си, че те може би вече го знаят, Джун. Но навярно дори такъв анахронизъм е за предпочитане пред…

Раменете му потръпват съвсем леко. Жил видя как умряха тези двама уаки. Също като всеки друг в този град той вече познава облака на смъртта. Вече знае какво са пуснали на свобода технофилите и техните съюзници.

— Миналото стои на пътя на бъдещето и знае, че ще бъде премазано — казвам тихо аз.

Но не толкова тихо, че да не ме чуят най-близките видео боти. Това вече не ме интересува.

Жил отново вдига очи, когато подминаваме кордона от неподвижни охранителни боти.

— Това е като твоето изкуство, Джун.

И той е прав; наистина е така.

Но Оресте не е станала Кралица, като е разчитала на символични жестове.

Нашата Кралица оставя погребалните слова на родителите и приятелите; тя се изправя да говори едва в края на церемонията и нейната реч продължава по-малко от минута.

Облечена в семпла бяла пола и с бял тюрбан, тя изглежда неумолима, могъща и обзета от леден гняв. Толкова съм близо, че нямам нужда от холото, за да видя плътната извивка на веждите и бръчките край очите и устата й, които така и не е заличила. Тя ни оглежда — морето от хора, удавило целия парк — в продължение на почти цяла минута. Цари пълна тишина, в която не се чува дори прокашляне; разнася се единствено шумът на водопада зад нея и по-тихият, но по-настоятелен шум от вълните, които се разбиват в основите на града далеч под нас.

И ако не мога да си поема дъх, аз не съм единствен. Оресте е по-безмилостна от всяка друга Леля, защото тя е Лелята на Лелите.

— Това се случи в моя град, по време на моето управление, и ще си остане мой грях, който не може да бъде опростен. Уанади и Реджина са мъртви. Нищо няма да ни ги върне. Но те са мъртви, защото някои в този град са убедени, че ще бъдат по-щастливи или животът им ще бъде по-хубав с помощта на унищожителни технологии като онези, които са унищожили толкова отдалечени градове като Токио 10 и Салвадор. Знам, че тези хора продължават да са убедени в това, независимо от тази двойна трагедия и абсолютната неизбежност на още много такива трагедии. Някой може да твърди, че е безплодно да се съпротивляваш срещу прилива на бъдещето. Но аз вярвам, че съществуват много различни видове бъдеще. И това, за което трябва да работим както аз, така и всички ние, които сме се събрали тук днес, е бъдещето, в което Палмареш Треш си остава скъпоценният камък на залива. Бъдещето, в което съхраняваме силата, сърцето и човечността си, с които посрещаме нашата съдба.

Никой не ръкопляска, но зад мен някой се провиква с пронизителния крясък на жена, обладана от свещения дух по време на религиозна служба, или на майка на сватбата на дъщеря си. Крясъкът отеква над тълпата. Оресте спира по пътя обратно към мястото си. Изведнъж се провиква и друга жена, а после и трета, като море от човешки вой, който ме докосва дълбоко със своята решителност и гордост. Може би и няколко уаки се присъединяват към него, не знам. Но това е вик на гранди, който изразява обичта на гранди, и аз се питам какво означава това, че го усещам да вибрира и в моето гърло.

Реджина носеше твоите светлини на ръцете си; те станаха зелени точно преди да умре. Знам, че си мислиш как тя е умряла в обятията ми. Знам, че си мислиш как не сме можели да направим нищо, но това също не е вярно. Видях го, защото градът го видя, а сега между нас вече няма толкова голяма разлика, както преди.

Светлините на Реджина станаха зелени като твоето представление на О Киломбола, като скъпоценните камъни на джунглата. Тя умря с половин килограм шрапнел в гръбнака си, изстрелян от нанооблака, но светлините й — светлините от модата, която започна ти — продължаваха да твърдят, че тя иска да живее. Ако бях повикал медицински екип, вместо да чакам протестиращите, дали можех да спася живота й? Дали можех да изпълня обещанието, което дадоха тези зелени светлини?

Казват ми, че властта носи отговорност. Би трябвало да казват, че властта носи вина, а вината носи тъга, и никоя модификация не може да те спаси от тях, освен смъртта.

— Обичам те, Джун.

Казва го градът, докато Енки се премята на ръце покрай планината от възглавници в ъгъла на всекидневната си.

— Енки — казвам аз. — Защо ме обича градът?

Той остава на един крак, протегнал ръка за следващото си движение, съвършено неподвижен.

— Защо да не те обича?

Енки отново говори, без да използва устата си; но това се случва вече за трети път тази седмица и необходимостта ме е принудила да преодолея първоначалната си погнуса от противоречието между неподвижните му устни и гласът, който се лее от колоните.

— Защото не е човек? — казвам аз.

Той отново се раздвижва, като се премята и подскача толкова бързо и толкова високо, че със сигурност му помагат модификациите.

— Това ли е най-важното? — питат колоните.

— Той е град!

Енки се затичва, скача толкова високо, че докосва тавана, и се претъркулва в мига, в който се приземява на пода. После остава проснат по гръб, а потта му блести на светлината на лампите, които изведнъж грейват на тавана. Не диша тежко, но може би потта напомня и на двама ни за онова, което е толкова лесно да забравим тези дни: той си остава човек.

— Градът това съм аз — казва той.

Казва го със собствената си уста, със собствените си бели дробове, със собствените си груби гласни струни. Откривам, че съм паднала на колене до него. Той гледа към тавана, без да мига. Върховете на пръстите му галят дланта ми и аз съм останала без дъх и без думи.

— Ние сме свързани — продължава той. — Аз съших разкъсаните парчета от града, като използвах себе си за конец. И градът невинаги ми е благодарен за това, нали разбираш. Понякога ме обвинява.

— Тогава защо го направи?

— Защото градът ме е отгледал. Защото градът не лъже. Защото линиите за поддръжка на канализацията не знаят какво прави мобилната мрежа.

Смръщвам чело, макар че вероятно няма смисъл да се опитвам да го разбера.

— А трябва ли?

— Лелите са се погрижили градът да е толкова неестествено разпокъсан, само за да упражняват повече контрол върху него.

— Но аз те обичам, Джун — казва отново градът, спокоен и примирен.

Потръпвам и падам на пода до Енки. Усещането ме разтърсва, но нямам нищо против.

— Защо ме обичаш, град? — питам го аз.

Градът замълчава за миг, преди да отговори.

— Защото Енки използва твоята любов, за да свърже външните ми метеорологични датчици с центъра за производство на комунална енергия.

Енки се разсмива едновременно със своя глас и от колоните. От стереото ми идва да си запуша ушите.

— Градът иска да каже, че те обича, защото аз те обичам.

Знам, че той не изпитва към мен нищо подобно на онова, което изпитва към Жил, но днес почти съм склонна да му повярвам. Ами ако любовта му не се дължи единствено на модификациите? Нищо няма да ме направи по-щастлива — и нищо няма да ме изплаши повече от това.

— Това няма никакъв смисъл — заявявам.

— Знаеш, че в тези неща никога няма смисъл — отговаря той.

Енки се обръща към мен и ме целува. Задържам дъха си и го чакам да спре. Не мога да се справям с Енки, когато е такъв — едновременно себе си и нещо чуждо, нещо кристално ясно. Искам си красивото момче — онова, което танцуваше с босите си крака пред Оресте, което говореше с гатанки и аз не спирах да търся смисъла в тях. А сега вече е есен и скоро ще бъде зима, а той гори толкова ярко, че почти не издържам да го гледам. Особено толкова отблизо. Особено когато езикът му докосва моя.

— Извинявай — казва той и спира.

Светлините над нас примигват — една секунда са включени, една секунда след това са изключени и после отначало, като послание на някакъв древен код.

„Защо се извиняваш?“ Цялата треперя от облекчение. Иска ми се да го направи отново.

— Искаше да ми кажеш нещо — казвам му аз, защото не ми остава нищо друго.

Той нехайно махва с ръка.

— Оресте иска да говориш с Лусия. Момичето с наното. Иска да я убедиш да не пуска военната технология в града. И да ти каже коя е Лелята, която ни е предала от самото начало, разбира се.

— Защо точно аз?

— Казва, че момичето те уважава.

— А защо да се съгласявам?

Енки се усмихва и ме докосва по брадичката.

— Защото никога не си отказвала на Оресте.

Лелите държат Лусия затворена в сграда на Второ ниво от деня на демонстрацията, вече пет дни. Очевидно през цялото време са се опитвали да сключат някакво споразумение с нея, но тъй като тя продължава да седи до прозореца в малкия заключен апартамент с две стаи, мога да предположа, че не се е съгласила.

И затова Оресте изпраща мен, която неволно съм се превърнала в икона на технофилите. В това има някаква логика, но не вярвам, че ще постигна нещо. Когато влизам в стаята, Лусия прави гримаса. Не се държи толкова детински, че да се преструва, че ме няма, но няма как да изрази по-ясно, че й се иска да не бях идвала.

— Дойдох, защото Оресте ме помоли — казвам аз вместо поздрав.

— И си мислиш, че това ще ти помогне да ме убедиш?

Лусия държи в ръцете си някакво парче плат и не спира да го усуква с трескава, безпощадна енергичност.

— Просто реших, че няма смисъл да го крия — отговарям аз.

— Много хитро от твоя страна. Да й се подмажеш така. Все още искаш да спечелиш стипендията, нали? Октавио ми каза, че не се спираш пред нищо.

Решавам да не обръщам внимание на това твърдение, защото, ако го приема, би трябвало да избягам от стаята. Желанието ми да спечеля стипендията е започнало да ми се струва съвсем нередно всеки път, когато се замисля за него. Лусия отново се обръща към прозореца.

Парчето плат в ръцете й е червено и разнищено по краищата. Тя е твърде млада, за да носи червен шал на главата си, така че се питам на кого е и защо го стиска толкова силно, че кокалчетата й са побелели.

Косата й е разрошена и сплъстена — не се е сресвала поне от няколко дни. Очите й са кървясали и безизразно следят гледката от прозореца — транспортните капсули, които се стрелкат през тунелите, и водата на залива, която се разбива във вътрешните пилони в основата на града. Гледката ме омагьосва за миг — там, където живея аз, единствените сгради с изглед навътре са складови помещения. Но си представям, че този поглед към привидно безкрайното сърце на града е нещо много по-добре познато на Лусия.

— Ако поискаш — подхващам аз, — можеш ли да направиш нещо, за да изключиш военната технология? Можеш ли да направиш така, че вече да не се страхуваме от онзи сребърен облак?

Лусия не ме поглежда, а дърпа плата с всичка сила между коленете си. Платът започва да се разкъсва.

— Ако поискам — повтаря тя почти подигравателно. — Нали си даваш сметка колко абсурдно е това? Те са Лелите. Те притежават целия свят. И изведнъж се оказва; че аз съм единствената, която знае достатъчно за нанотехнологиите, за да ги спаси?

— Значи можеш?

Тя дръпва по-силно и платът се разкъсва от край до край. Лусия поглежда парчетата в ръцете си, после ги хвърля на пода.

— Моята свръзка ми даде основните схеми, за да настроя облака. Модифицирах ги така, че да работят с града. Но явно не е било достатъчно. Опитах се да го накарам да стреля с хартиени куршуми.

След протеста бях успяла да видя съвсем ясно какво е останало от тялото на Реджина. Към нея бяха изстреляни десетки метални парчета с различна форма — с такава сила, че бяха оставили следи от изгоряло в земята под тялото й. Няколко души наблизо бяха толкова тежко ранени, че се беше наложило да им сложат протези и да им направят пластични операции.

— Хартията не причинява това, дявол да го вземе — казвам аз.

Лусия стисва очи за момент, но когато ги отваря, те още са мокри от сълзи.

— Не исках да нарани никого. Трябваше да ви сплаши, а не да…

Тя преглъща тежко и добавя:

— Така му казах.

— Навярно не можеш да кажеш на военна технология да не убива.

Лусия вирва брадичка.

— Ти нищо не разбираш. Принципите на умножаване са едни и същи, независимо каква е наносистемата. Те нямат собствена природа.

Свивам рамене.

— Може би имат.

— Ако толкова разбираш, защо ти не изключиш облака?

Лусия е започнала да трепери съвсем леко. Питам се кой я е привлякъл за тази кауза. Коя от уважаваните старейшини от най-вътрешния кръг на властта й е казала, че това ще бъде добро дело? Коя от тях я е изоставила сега?

Пристъпвам по-близо до нея, като си спомням как изглеждаше онова нещо, хладната му сянка над всички нас, усещането как ни наблюдаваше и очакваше мига, в който да прибегне до насилие, без да изпитва никакви особени емоции.

Може и да не харесвам Оресте, може и да не съм съгласна с начина, по който се справят Лелите засега, но не мога да допусна нещо подобно да се повтори в моя град. Не и ако съм в състояние да направя нещо, за да го спра.

— Никой не е виждал облака, откакто се разпръсна.

— Може би си е тръгнал.

— Може би е започнал да отглежда цветя.

— Няма значение. Никой друг не може да го събере отново.

Лусия отново е спряла да ме поглежда. Свивам рамене и заставам на колене до нея; разкъсаният шал за глава е в краката ми. Когато го вземам в ръка, разпознавам изящната материя и виждам орнаментираната бродерия по ръба. Това не е просто шал на някаква жена, а на матриарх. Мисля си какво ли означава това, че най-скъпоценното притежание на това момиче технофил е древно парче плат, вероятно ушито на ръка преди три поколения.

Докосвам мястото, където е разкъсано. Поне е разкъсано по шева. Оригиналната шарка на плата не е унищожена.

— Познавам някого, който може да го зашие — казвам аз. — Истинска магьосница с иглата.

— Ще го дам на шивашки наноумножител — отговаря тя. — Веднага щом си тръгна оттук.

Докосвам златистата бродерия. Мисля си за бот, който може да превърне хартия в метални парчета, но вместо това само свивам рамене.

— Добре — казвам.

Връщам й парчето плат. Тя го грабва от ръката ми.

— Ти какво би направила, Джун? Никой не спира твоето изкуство. А това, което обичам аз? Всички искат да го спрат, да го смачкат, да го затворят в клетка. Още преди да ме затворят тук, цялата свобода беше за вас.

Мисля си, че не е права — че Оресте и без това е забранила твърде много неща. От друга страна, цената на моя бунт никога не е била задържане под стража или съдебен процес. Лусия е рискувала много повече от дисквалифициране за Кралската стипендия в името на своята страст. Ако се погледна отстрани, мога да видя как изглежда посещението ми в нейните очи. Колко е нетърпимо.

Задържам тази картина в съзнанието си като фон. После преминавам отвъд, от другата страна на картината.

— Аз не съм убила никого.

Лусия ахва и си поема въздух с шумно изсвирване, все едно съм я ударила в корема. Завърта крака, за да стъпи на пода, но не изглежда достатъчно уверена в силите си, за да се изправи.

— И аз не съм…

— Напротив. Ти си програмирала бота. Как мислиш, Лусия, защо са те накарали да го направиш? Никой друг в този град не знае за нанотехнологиите повече от теб. Дори си конструирала собствени машини. Ако не се беше съгласила, този план нямаше да проработи. И ти си знаела откъде е дошла тази технология.

— Аз му казах да не го прави! Партизаните от Пернамбуко сигурно са ни изпратили повредени боти…

— Които убиха хора. Интересно, Лусия — според мен са направили точно това, за което са предназначени. И знаеш ли още какво си мисля?

— Мислиш си, че си невежа, надута пикла от Осмо ниво, която не знае нищо за живота?

Усмихвам се.

— Мисля си, че Лелята, която те е накарала да го направиш, е знаела за това. Естествено, нямаше да има никакъв проблем, ако можеше да промениш нещата, но ако започне да стреля с истински куршуми и да убива истински хора, още по-добре, нали така? Облакът изчезва в момента, в който се разпръсквате, и сега всички знаем, че технофилите по всяко време могат да го повикат отново.

— Аз съм единствената, която може да го направи.

Пристъпвам по-близо до нея, докато не заставам на една длан разстояние. Сега дори аз треперя — от ужас заради това, което се случи с Реджина и Уанади. И заради всичко още по-ужасно, което може да се случи, ако не успея да убедя тази глупава, себична, наивна, изплашена уака да ми помогне.

— Не си — прошепвам с цялата ярост, на която съм способна.

Представям си как Жил стои зад гърба ми, а ужасът му от това, което се случва с неговия град, е също толкова силен като моя. Представям си Енки, който мълчаливо осъзнава какво е помогнал да пуснат на свобода.

— Щяха да бъдат истински глупаци, ако не те бяха наблюдавали през цялото време. Може би в началото наистина си била единствената, но сега могат да те заменят по всяко време. Минаха пет дни, Лусия. Дойде ли някой да те спаси? Помогна ли ти някоя от влиятелните ти приятелки? Двама уаки са мъртви заради това, което направи ти. Наистина ли ще ги оставиш да убият още хора? Наистина ли ще оставиш този облак да виси вечно над Палмареш Треш?

Тя отваря уста, задавя се и притиска юмрук към очите си. Стоя и гледам как плаче. Усещам любопитство, празнота и съсредоточеност. Усещам и съчувствие, но толкова далечно, че ми се струва безплодно.

— И какво ще стане с мен, ако го направя? Ще се върна в джунглата. Вече съм изгубила Кралската стипендия. А ако ти предам и нашата единствена съюзничка във властта, ще изгубя и нанотехнологията. Ще си остана просто тъпата Лусия Волана, бъдещ пазач на резервоари за водорасли.

Бих могла да възразя. Бих могла да кажа, че тя ще има много шансове пред себе си, ако се съгласи да им съдейства. Бих могла да кажа, че нанотехнологиите може би няма да бъдат забранени напълно и тя ще има възможност да работи в системата. Но изборът, който я принуждавам да направи, е твърде тежък и без такива глупави, себични лъжи.

— Мислиш ли, че си струва? — казвам вместо това. — Да убиеш още няколко деца, да спечелиш този политически спор и да се прочуеш? Това ли е планът?

— Ти не разбираш…

— Ще ми помогнеш ли, или не? Ще излезеш оттук, ако изключиш нанооблака и ми кажеш името на Лелята, която е координирала всичко. Останалото е твоя работа.

Устните й се усукват като червения шал, който е разкъсала на две. Лусия свежда поглед към парчетата от шала, после ми ги подава.

— Страхотен избор — казва тя.

— Направи го, Лусия.

— Накарай твоята жена да го зашие — казва тя и кимва към шала. — Беше на баба ми. На нея също нямаше да й хареса идеята за нанотехнологиите.

Когато осъзнавам какво има предвид, коленете ми омекват. Вълнението ме залива като прилив. До този миг дори не съм си давала сметка колко ме е страх.

— Леля Мария — казва тя.

После Лусия леко поклаща глава и отново се обръща към прозореца — към бурното, пулсиращо, проблясващо сърце на града.

Когато излизам обратно навън, няколко невнимателни видеобота ме удрят по лицето, така че кожата ми започва да пари. Проблясват светкавици, новинарите се провикват с въпросите си, малцината минувачи спират да видят какво става.

— Дойде да изразиш подкрепата си, нали?

— Видя ли новите графити?

— Какво мислиш за новото предложение на леля Мария: Палмареш Треш да се затвори напълно за преселници?

Всички говорят едновременно и не спират. Поемам си дълбоко дъх и те млъкват за момент. Трябва да кажа нещо. Иначе никога няма да мога да мина през тях.

Така че свеждам поглед към разкъсаните шевове на стария червен шал в ръцете си и казвам:

— Познавам една жена, която може да го оправи. И няма да използва нищо друго, освен игла и конец.

— Значи си сменила страните?

Въпросът е зададен от Себастиао — лицето му лъщи от пот, но иначе е съвършено невъзмутим и някак си се е озовал на първия ред.

— Джун Коста е станала изолационист? — добавя той.

Усмихвам му се.

— Искам да кажа, че… просто има повече от един начин да се поправи нещо скъсано, това е.

Пробивам си път през тях. Отначало става бавно, но след това Себастиао започва да ми помага. В крайна сметка отново оставам сама, в капсула, която се издига все по-нагоре към разредената атмосфера на Осмо ниво.

— Град? — казвам аз. — Можеш ли да ме закараш до северозападния ъгъл? Някъде близо до Жил?

Трябва да дам шала на Лусия на неговата мамае.

— Разбира се, Джун — отговаря градът.

Гласът му е мек и съвършен.

— Град? — казвам аз.

— Да, Джун?

— И аз те обичам.

После обаче става нещо странно: въпреки всички усилия на Оресте да се сдобие с името тя не прави нищо с него — поне доколкото мога да преценя. Есента приятелски отстъпва място на зимата, парламентарните заседания продължават монотонно и само понякога извеждат Уеда-сама от уединението на засилената охрана, за да свидетелства, а леля Мария все така си седи спокойно в дъното на залата. Тя редовно съобщава на населението какво е — „положението по отношение на сигурността“ в града. Дори лично потвърждава, че облакът от военна технология е бил унищожен, след като работата на Лусия е приключила. Леля Мария, Оресте и леля Иса се държат също толкова сърдечно една с друга пред очите на целия град, както винаги. Когато се опитвам да разпитам леля Яха, тя само поклаща глава и сменя темата, без да се преструва.

— Но, майко — казвам предпазливо една вечер, след като за пореден път сме се оказали сами на масата, — тя практически е убила двама души. Отворила е нашия град за военна технология, а е директор по сигурността. Как могат просто да не обръщат внимание на това? Защо изобщо си направиха труда да разберат коя е била?

Майка ми завърта чашата за вино между пръстите си, загледана някъде между мен и рубинената течност, която се плиска от вътрешната страна на кристалната повърхност.

— Когато бях в университета, още преди да стана ректор, между отделните факултети се водеха… предполагам, че можем да ги наречем „войни“. Историческият и екологичният факултет се ненавиждаха особено силно. И винаги беше голям удар да успееш да спечелиш университетската администрация на своя страна. В най-лошите дни ни се струваше, че всеки е някакъв шпионин. Тези войни съсипаха кариерата на много хора. Спомням си какво си мислехме постоянно: трябва да приемеш, че всички останали или искат това, което имаш ти, или искат да те използват, за да се сдобият с нещо по-добро. И не трябва да се доверяваш на никого, освен ако го държиш с нещо.

Майка ми замълчава, все така погълната от празното пространство между нас. Отпива продължително от чашата си. Аз също отпивам голяма глътка от моята, която изгаря устните ми. Майка ми не е говорила за старата си работа, откакто се ожени за леля Яха. Може би дори още откакто папаи умря. Не знам какво да мисля за това. За тази разговорливост, която е толкова необичайна за нея. Така ми напомня на… но аз не мога да понеса мисълта за това на кого ми напомня тази мамае.

— И така, понякога откривахме, че в нашия факултет има шпионин. Някоя нова секретарка или гостуващ преподавател. Как мислиш, веднага ли ги уволнявахме? И докладвахме на администрацията за шпионажа?

— Това не е ли най-логично? По този начин се отървавате от шпионина и се изкарвате добрите.

— Да, но ние не постъпвахме така. Поне не веднага. Вместо това чакахме, Джун. Понякога с месеци. А веднъж с години. Чакахме и наблюдавахме. Подавахме на шпионина фалшива информация, за да видим какво ще направи с нея. Залагахме капани и се надявахме да падне в тях. Превръщахме живота на шпионина в ад и едва накрая, след като го бяхме изцедили напълно, се преструвахме, че току-що сме разкрили съществуването му и го докладвахме на администрацията. Така печелехме най-доброто и от двете страни. Понякога, когато водиш война, най-добрият ти приятел е врагът, когото познаваш.

Сега я разбирам. От студената пресметливост на тази стратегия ми спира дъхът.

— Но в Палмареш Треш не се водят войни — казвам аз.

— Да, но има политика. И точно в нея се сражава доведената ти майка всеки ден.

Наливам си остатъка от виното в бутилката. За нас двете не е обичайно да изпием цяла бутилка сами, но това беше необичайна вечер.

— Значи смяташ, че наблюдават леля Мария, за да видят какво още е намислила да предприеме? Не е ли достатъчно това, което вече е направила?

— Може би я наблюдават, за да видят заедно с кого смята да го направи.

Замислям се за това. Звучи логично, но въпреки това нещо в думите й ме кара да изтръпна от ужас, колкото и глупаво и детинско да е това.

— Леля Яха ли ти каза всичко това?

Майка ми поклаща глава.

— Тя не ми казва нищо повече, отколкото на теб.

Но това е единственото обяснение, което има някакъв смисъл. Освен ако и Оресте и Лелите участват в заговора, а аз отказвам да повярвам в това.

— Иска ми се… толкова ли е трудно просто да бъдеш честен? Да кажеш „не, това не е правилно“ и да застанеш зад думите си, вместо да мислиш за предимство, позиция и повишение и всички останали лелини деветини — поне за миг? Само това ли сте вие, всички гранди? Нищо ли не е истинско?

Удрям чашата си в масата; виното се плисва по ръката ми, топла влага. Очаквам майка ми да се разкрещи в отговор, да ми каже нещо за безотговорните уаки и как трябва да приема света такъв, какъвто е, а не какъвто ми се иска да бъде, но вместо това тя просто отпуска глава в ръцете си. Все едно главата й е станала толкова тежка, че може да се откачи и да падне от раменете й.

— А според теб защо се махнах, филя? Защото ми беше прекалено тежко, когато вече го нямаше твоя папаи, за да ми помага да запазя здравия си разум. Жоао винаги ми казваше: „Но как е правилно да постъпиш, Валенсия?“. Така че поне да не го забравям, дори да постъпя иначе.

Това е първият път, в който тя споменава моя папаи, откакто умря. Или поне първият път, който усещам като истински спомен, а не като начин да ме нарани или да се обвини за смъртта му. Първият път, когато произнася името му, и аз осъзнавам, че той е бил човек, когото и двете сме обичали.

— Как е правилно да постъпиш, Валенсия? — повтарям много тихо аз.

Тя въздъхва.

— Не знам, Джун. Не съм Леля. Вече дори не съм ректор на университета. Сега съм просто домакиня, както никога не ти омръзва да ми казваш.

Ако съм се изчервила, решавам да го отдам на виното.

— А леля Яха? — питам.

— Тя се опитва, Джун. Знаеш това.

Знам го. Но…

— Защо само Лелите да могат да вземат толкова важно решение? Ами родителите на Реджина и Уанади? Ами хората, които могат да загинат, ако още един такъв облак излезе на свобода в града? Ами…

— Знам, Джун.

— Ами всички останали?

Разплаквам се. Бог да ми е на помощ, разплаквам се. Пред собствената си майка. Притискам юмруци в горещите си, треперещи страни. Опитвам се да спра, но не успявам.

И тогава усещам нейните ръце, хладни като нитовете на пилон през зимата, които обвиват моите. И чувам гласа й такъв, какъвто го помня: мек и успокоителен.

— Керида — казва тя. — Всичко ще се оправи.

Иска ми се да й повярвам. Но си спомням, че същите тези Лели, които не искат да изправят леля Мария пред правосъдието, възнамеряват да убият Енки в края на зимата. И за пръв път започвам да си мисля, че не искам тази Кралска стипендия. Дали папаи щеше да се радва, ако можеше да ме види как печеля по този начин? Или щеше да поклати глава: „Но как е правилно да постъпиш, Джун?“.

— Мразя ги — заявявам.

— Системата е ужасна — казва моята мамае. — Но е най-добрата, с която разполагаме.

И аз си мисля, че точно затова тя е грандът, а аз все още съм уака. Защото тя е в състояние да приеме това.

А аз няма да го направя.

Двамата с Жил сме се сгушили един в друг на пейка в Парка на основателките, за да се топлим, а до нас долитат разпокъсаните, приглушени акорди на някакво ново блоко, което свири на сцената от другата страна на моравата. Жил каза, че иска да излезем да потанцуваме като едно време, така че поне веднъж да се почувстваме нормални, но новинарите и видеоботите ни прогониха оттам. Скрихме се в капсула, а после се промъкнахме обратно дотук.

Макар че не го виждам много ясно в далечното сияние от транспортните тунели високо над нас, усещам тъгата му, сякаш е напластена по кожата ми. Но той се опитва да се усмихне, когато се обръща към мен.

— Снощи Рикарда ми каза, че ти, Октавио и Бебел имате най-големи шансове за Кралската стипендия.

Знам, че иска да ме зарадва с това, но гърдите ми се стягат от смущение и от позорния прилив на надежда.

— Според Енки е тъпо от моя страна, че това изобщо ме интересува.

Жил отпуска глава на рамото ми.

— Помисли си за всичко, което ще можеш да направиш с нея, менина — казва той. — Аз те разбирам.

И аз знам, че той наистина ме разбира. Ако не беше този конкурс, на неговата мамае щяха да й трябват още много години, за да постигне успех в модата.

— Ако се откажа от нея, все едно ги оставям да спечелят. Колкото и да мразя Оресте.

Но после се сещам за изминалите седмици на пълно мълчание, което обгръща леля Мария, и оправданието ми неловко увисва във въздуха.

Жил ме изненадва, когато казва съвсем тихо:

— Аз искам да спечелиш, а никой не може да я мрази повече от мен.

— От теб? — казвам и се разсмивам. — Жил, ти никога не си мразил никого през целия си живот.

— През целия ми живот никой не се беше опитвал да убие някого, когото обичам.

Отдръпвам се от него, обзета от изумление. Той тихо плаче и за един необясним, откъснат миг си спомням вечерта си в джунглата и изражението на Енки, когато осъзна, че някой го е пронизал с нож.

Обзета от паника, аз се опитвам да избърша лицето му с края на ръкава си, но това е безнадеждно. Жил изглежда съсипан от скръб и за момент ме обзема омраза към Енки, че му причинява това.

— Жил, Оресте наистина е ужасна, но не тя убива Енки. Той знаеше какво прави, когато се предложи.

Ръцете на Жил хващат моите като в клетка. Изглежда много суров, макар че продължава да плаче.

— А какво ще стане, ако си промени решението? Въпреки това ще го убият.

— Той не си е променил решението — казвам аз.

Предполагам, че други Летни крале може би са съжалявали за решението си, но Енки никога не би го направил.

Жил отхвърля тази истина с яростно поклащане на глава.

— Ти искаш ли той да умре, Джун? Смяташ ли, че е правилно да убиват най-добрите сред нас в края на всяка зима?

Отварям уста, но не знам какво да кажа. Смятам ли, че е правилно? Знам, че Жил смяташе така през пролетта, когато и двамата с такова вълнение гласувахме Енки да стане Летен крал. Очевидно вече не смята така. Но ритуалът с нашия Летен крал е толкова важен за идентичността на Палмареш Треш, колкото и самата пирамида. Въпреки това, когато въпросът ми е зададен по такъв начин, осъзнавам, че знам със сигурност поне едно.

Не искам Енки да умре.

— Не можем да направим нищо, за да го предотвратим, Жил.

Той ме поглежда, изпълнен с тъга, но поне сълзите му са спрели.

— Иска ми се да можехме да се опитаме.

Но аз знам по-добре от всеки друг колко опасен, колко унищожителен може да бъде един опит. Може би е по-добре да оставиш лошите неща да се случват, отколкото да се разкъсаш, докато се опитваш да спреш неизбежното.

„А това не може ли да бъде изкуство, Джун?“, прошепва ми глас, който прилича на гласа на Енки. Но аз не му обръщам внимание.

„Неговата кръв освещава неговия избор“ — това е катехизисът, който съм слушала през целия си живот, макар и да не го разбирах, докато моят папаи не ме заведе в парка, за да видя как ще умре Фидел. Да, нашето ритуално жертвоприношение на Краля на всеки пет години е варварско и жестоко, но то служи на неговия избор. Всяко дете в Палмареш Треш научава наизуст историята на Алонсо и Одете — нашите първи Крал и Кралица, които са избрали един различен път сред хаоса и смъртта на разселването.

Кралете умират, така че техният избор на следващата Кралица да бъде необратим, неоспорим и необременен от предразсъдъци.

Все пак в мига, в който ти прерязват гърлото, не ти остава никакво време да бъдеш корумпиран.

Учат ни, че идеята за това е хрумнала на Алонсо насън, изпратена от Огум, ориша на политиката и пророчеството. Учат ни как той е осъзнал, че новите граждани ще бъдат способни на саможертва в името на новия си дом, ако техните водачи са способни на саможертва в името на града. Майките основателки неохотно се съгласили с неговите разсъждения и когато неговата година изтекла, той посочил Одете за първата Кралица и умрял. Дори с промяната на традицията за лунните години системата ни явно е работила добре през последните четири века. Вярно е — човек, който всеки миг ще умре, е способен на изненадващи решения.

Но кой ще е този уака, който да не се запита — особено по време на лунна година — дали не е възможно да измислим и по-добър начин? В крайна сметка разселването и всички ужаси, свързани с него, са останали в миналото, преди четиристотин години — дали наистина някой ще пострада, ако оставяме Летните си крале живи след края на едногодишното им царуване?

Скоро след като папаи ме заведе в парка, попитах мамае защо не убиваме и Кралиците, когато царуването им свърши.

— Защото Кралете са мъже — отговори мамае. — И не може да им се вярва, че ще се откажат от властта, след като са се сдобили с нея.

Тогава й повярвах. Но сега си мисля: леля Иса е била заместница на Кралицата в продължение на цели петдесет години.

Сега си мисля: а защо иначе да имаме лунни години?

Днес имаме изпит. За разнообразие този път съм учила, но съм толкова неспокойна, че все едно не съм. Забивам токовете на сандалите си в пода и се опитвам да надникна над стигащите до раменете стени на клетката си, без да ме забележат. Жил е в предната част на залата за изпити, приведен напред, със съсредоточено смръщено чело. За мен е новост, че той дори знае какви предмети учим тази година, да не говорим да ги е научил толкова добре, че да отговори на въпросите, които текат на масивите за изпита. Два реда зад него седи Бебел — с по-добра стойка, но още по-голяма концентрация. Театралните движения на ръцете й са ограничавани единствено от стените на клетката от двете й страни. Почти виждам как точките се натрупват във въздуха над главата й. През тази година има много по-добър среден успех от моя и очевидно планира да запази тази разлика. Не очаквам нищо по-малко от нея: най-добрата ми съперница никога не би оставила нещо толкова всекидневно като резултатите от изпитите да попречи на шансовете й да спечели Кралската стипендия. Отново поглеждам въпросите от изпита, но все едно са на английски. С това темпо Бебел ще остане начело на класа, а аз няма да имам никакви шансове да я настигна.

Отначало ме обхваща познатата паника: не съм учила достатъчно, не знам предметите, ще се проваля и мамае ще разбере, а папаи ще бъде толкова разочарован от мен. Бебел ще ме победи и ще ми го навира в носа през следващите няколко дни.

А после си спомням: моят папаи е мъртъв, Бебел ми е приятелка и в последно време дори не знам какво да мисля за Кралската стипендия.

Въздъхвам и свеждам поглед към теста. Въпросите са по история, но все едно са за някаква друга планета.

„Какво е обяснението за непосредствените последствия от ядреното охлаждане и връзката им с провала на Панамериканското съглашение?“

— Грандите са тъпи — промърморвам аз, но все пак правя всичко по силите си, за да надраскам нещо подобно на интелигентен отговор.

Следващият въпрос е подобен, както и следващият, и следващият, докато не вдигам ръце във въздуха и не изпускам толкова шумен стон, че учениците от двете ми страни спират да пишат и ме поглеждат. Учителката, която стои отпред, повдига вежди в знак на неодобрение. Инстинктивно се привеждам обратно и се опитвам да се насиля да продължа.

Да отговарям на тези въпроси, ми се струва също толкова безсмислено, колкото да удрям главата си в стената на клетката, но продължавам да го правя, докато някой не ме потупва по рамото. Изправям се толкова рязко, че едва не падам от стола.

Над мен стои Йеаску, грамадна както винаги, с онова изражение, от което преди ми се смръзваше кръвта. Сега изпитвам единствено раздразнение.

Тя ми прави знак с показалец и кимва към вратата. Иска да говори с мен навън. По средата на изпита? Неволно ме обзема страх, когато се изправям от мястото си и се опитвам да не обръщам внимание на любопитните погледи на съучениците си.

Тя ме повежда по коридора и влиза в една празна класна стая. Вратата се затваря след нас с едва доловимо изщракване, от което кожата на ръцете ми настръхва.

— Надявам се, че това прекъсване ще бъде извадено от времето за изпита — казвам аз, колкото да кажа нещо.

Йеаску изглежда твърде заплашително, надвесена над мен с червения си тюрбан и скръстените си ръце.

— Знам, че ще съжалявам за това — казва тя.

— За това, че си пропускам изпита?

Тя поклаща глава.

— За това, че ще ти го дам — отговаря тя и ми подава лист хартия.

Този жест толкова ме изненадва, че отначало си представям как по някакъв начин е открила купчината ми хартиени рисунки и сега ще загазя заради някоя от по-неприличните от тях. Възнамерявах да направя някаква селекция на това, което да покажа пред публика за стипендията.

Но този лист хартия е по-малък и по-лек от моите. На него е написано нещо с истински букви, с някакво мастило.

— Какво е това? — питам.

Йеаску отстъпва няколко крачки и се обръща, така че да виждам единствено изправения й широк гръб.

— Надявам се, че все още можеш да четеш? — отговаря тя.

Въздъхвам и свеждам поглед към листа. Ръкописните букви се четат адски трудно, макар че всички задължително ги учим в началното училище. Преборвам се с първите няколко изречения, после сърцето ми започва да бие по-бързо, когато осъзнавам какво означават.

Джун,

Рената току-що би трябвало да те е извела от изпита за тримесечието.

Вдигам очи към нея.

— Рената?

Йеаску се обръща достатъчно, за да видя крайчеца на тънката скована усмивка, която оставя следа по бузата й.

— Двете с Кралицата се познаваме от съвсем малки.

— Кралицата? — повтарям аз.

Очите ми вече пробягват към долния край на листа, където, естествено, стои нейното име и един старинен, завъртян подпис от онези, които иначе могат да се видят само в час по история.

Йеаску отново започва да крачи напред-назад.

— Господи боже, Джун — казва тя в такт с тихото шумолене на полата си. — Защо не четеш?

Поемам си дълбоко дъх и продължавам.

Тя следи как се представяш и аз съм я инструктирала да прекрати твоя изпит, ако не вярва да се справиш на задоволителна дистанция от Бебел. Както сигурно си даваш сметка, Бебел е една от основните ти съперници за Кралската стипендия. Предвид на досегашното ви класиране, вероятно ще бъда принудена да я обявя за победител. Може би се питаш защо просто не мога да дам стипендията, на когото си пожелая. Обяснението, разбира се, е политическо. Връчването на Кралската стипендия трябва да създава пълната илюзия за обективност. Твоите оценки в училище ще бъдат достъпни за всеки градски служител, който пожелае да ги види, Джун, и ще стане скандал, ако бъде установено, че давам тази стипендия на недостатъчно добър ученик.

Сърцето ми започва да препуска. Досега не бях съвсем сигурна за Кралската стипендия, но вече съм. Дори ако всичко друго ми се изплъзне, това ще е нещо, което ще мога да уловя.

Може би ще се изненадаш, но аз много бих искала да спечелиш. Признавам, че когато Яха за пръв път предложи името ти през пролетта, бях, общо взето, безучастна по отношение на твоята кандидатура. Решението да те избера не беше точно услуга за доведената ти майка, но не беше и много далеч от това. Но през изминалата година моето уважение към твоята независимост и смелост нарасна, както и оценката ми за твоя талант.

Въпреки това, както вече казах, политиката се намесва във всичко. Приеми това писмо като моя начин да отвърна на удара. Рената ще ти даде указания. Можеш да бъдеш сигурна, че тя го прави с моята благословия. Тя ще унищожи това писмо — с него и всяко доказателство за моите действия — веднага щом го прочетеш.

Все още не мога да гарантирам, че ще спечелиш, Джун. Финалният ти проект наистина трябва да бъде зашеметяващ, какъвто и да е той. Просто искам да знаеш, че каквото и да е поведението ми пред обществото, аз съм на твоя страна.

Оресте

Оставям писмото в мига, в който прочитам последния ред. Йеаску е застанала до прозореца, възможно най-далеч от мен в помещението. Изправената й стойка и вирнатата брадичка излъчват дистанция.

— Какви са… указанията за мен? — питам аз.

— Ти няма да бъдеш вечно златното дете, нали знаеш? — казва тя на прозореца. — В крайна сметка привилегированите като теб се сблъскват с ограниченията на таланта си. Всъщност е доста тъжно, като се замислиш.

Презрението на Йеаску ме изненадва. Винаги съм предполагала, че се отнася с една и съща грубовата недоверчивост към всички ученици. Но явно през цялото време ме е смятала за разглезено дете на Лелите.

— Няма начин да го е направила само заради леля Яха — казвам аз.

Йеаску се усмихва по своя напрегнат начин.

— Поне имаш малко ум в главата си.

— Тя казва, че уважава моята…

— Джун.

Правя няколко крачки към нея. Поне съм ядосана. Опитвам се да задържа това усещане.

— Бебел не е по-добра от мен — заявявам.

Йеаску не се обръща.

— По този въпрос може да се спори. Но във всеки случай, тя е по-добра ученичка. Оресте, общо взето, е искрена по отношение на политическата ситуация, с която е свързан нейният избор на победителя за Кралската стипендия. Това, за което не споменава, е как този избор е много по-важен през тази година, след фиаското с Лусия. Почти съм сигурна, че това е първият път, в който кандидат за Кралската стипендия е заловен да извършва държавна измяна.

— Но защо да се занимава с всичко това? Какво ще спечели тя, ако направи така, че да спечеля аз?

— Защо си толкова сигурна, че тя иска да спечелиш?

— Тя казва, че…

— Ти все още ли вярваш, че Оресте казва точно това, което мисли? След всичко, което се случи?

Йеаску прави няколко крачки, с които прекосява цялото разстояние между нас, и сграбчва листа от масата. Ухае на нещо сладко, на портокалови цветчета и на това, с което е колосан шалът на главата й.

— Тя ме манипулира, така ли?

— Може би.

Йеаску разкъсва листа хартия на две — с бързо, брутално движение.

— А може би просто се възхищава от твоя талант и решителност. В крайна сметка аз съм просто една директорка на училище. Какво разбирам от политика?

Тя поглежда за миг двете половини от листа, после изважда от джоба си продълговат цилиндър. Той изщраква и от единия му край изригва пламък. Почти разтреперана от потребността да кажа нещо и от липсата на нещо за казване, аз гледам как тя оставя пламъка да изгори скъпоценната хартия, докато не се превръща в купчина пепел на пода.

— Ето, готово — казва.

— Аз съм добра. Може да ме мразиш, но не можеш да го отречеш.

Устните й се свиват, все едно е отпила от вкиснато мляко.

— Неоправданото ти самочувствие е истинско чудо на природата — отбелязва.

— Неоправдано?

Всичко в мен е застинало. Йеаску ми изглежда ярка и плоска, сякаш е нарисувана с дебели мазки на четката върху невидимо платно.

— Какво те кара да мислиш, че трябва да спечелиш, Джун? — пита тя. — След всичките ти сплетни, след всичките ти опити да отвлечеш вниманието на Летния крал, за да увеличиш собствената си популярност, след всичките ти манипулации, Джун, защо продължаваш да смяташ, че заслужаваш това? Толкова много други блестящи уаки се състезават за тази награда — защо си толкова безкрайно уверена, че точно ти трябва да я спечелиш?

Докато говори, тя почти не повишава тон. Ръцете й почти не помръдват, но въпреки това ми е нанесла удар с думите си. Това „Защо?“ е като удар с нож, който се забива отново и отново.

И тогава аз го парирам.

— Но това е само изкуство, нищо повече.

— Това изкуство не ми харесва.

Посрещам погледа й от високо и може би не се чувствам толкова дребна пред него, колкото би трябвало. Тя въздъхва и извръща очи от мен. Това не е победа — не съм толкова глупава, че да си го помисля, — но въпреки това е облекчение.

— Времето би трябвало да е достатъчно — казва тя. — Вече можеш да се върнеш на изпита си, Джун.

— Да се върна?

— Няма как да ти помогна, ако поне не се преструваш. Върни се. Довърши си изпита. Ако някой те попита, нещо се е случило в семейството ти. Когато излязат резултатите, твоят ще бъде с няколко точки по-висок от резултата на Бебел.

— Но тя дори не е свършила още.

Йеаску повдига вежди.

— Решението е твое, но трябва да го вземеш бързо.

Как мога да взема такова решение, без да имам време да си помисля? Без да попитам Жил за съвет?

— Не мога ли да кажа утре?

— Щедростта на Кралицата не е безгранична. Направено ти е предложение. Приеми го или си тръгвай.

— Не можеш ли да фалшифицираш резултатите и утре сутринта?

Йеаску се разсмива така, все едно по-скоро би ме пронизала на шиш.

— Бих могла. Но Кралицата е избрала да не се възползва от този вариант, а аз просто изпълнявам нейната воля.

Тя ме предизвиква да й се противопоставя, но аз се отказвам от предизвикателството. Поне едно е вярно: Йеаску може и да ме мрази, но не тя ме е уловила в паяжината си. Оресте се опитва да ме манипулира да приема, но защо? Защото смята, че заслужавам Кралската стипендия? Това е твърде ласкателно и опростено обяснение. Защото това, че ще ми позволи да спечеля стипендията, може да й помогне да укрепи политическите си позиции след жертвите на „Роял Плаза“?

Напълно възможно.

А дали ще приема да ме манипулират по този начин? Дали ще нанеса удар на най-добрата си съперница в целия свят с резултат от изпит, който не заслужавам? „Колко от себе си ще им дадеш в замяна?“ Това ме попита Енки още когато не можех да си представя съществуването на толкова висока цена.

— Добре — казвам бързо аз, преди да съм си променила решението.

Презрението на Йеаску е като змия, която се е увила около устата и очите й.

— Наслаждавай се на покровителството на Кралицата, Джун.

Докосва вратата и тя се отваря с плавно издишване, от което жлъчката се надига в гърлото ми.

Мисля си, че по този начин няма да навредя на Бебел. Тя ще се представи също толкова добре, колкото щеше да го направи иначе. Просто ще направя така, че да остана в състезанието, а аз го заслужавам по принцип, от самото начало.

„Защо?“, пита ме онзи глас. Може би е гласът на Йеаску, а може би е моят.

„Защото аз трябва да спечеля“, отговарям му мислено аз.

Благодаря на Йеаску и се връщам в стаята за изпита. Сядам на мястото си. Довършвам изпита, за който вече знам, че няма никакво значение, защото самата Кралица преписва вместо мен.

Не ме интересува.

Отказвам да ме интересува.

Обикновено не копирам изкуството на други хора, но това ми се струва достойно за изключение.

Изолационистите са намерили начин да отвърнат на удара. В града има нов графит. Изглежда познат за всеки, който е виждал вече повсеместната рисунка с Енки и мен. Но този път двете фигури са на Уанади и Реджина, надолу с главата в облаците. Уанади се усмихва, а Реджина се мръщи. Уанади има съвършена дупка от куршум по средата на челото си. Реджина държи свещ зад гърба си, а суровото бяло на пламъците поглъща ръцете й.

Графитът е много добър. Мога само да си мечтая да имах нещо общо с него. Затова правя следващото най-добро нещо, което мога да направя в такъв случай — изучавам холо на новата рисунка. По пода на стаята ми се търкалят разбъркани купища хартия — цяло състояние от дървесина, графит и мастило. През изминалите седмици съм открила, че стилът ми се променя, или поне има израстване, и постепенно става толкова дълбоко абстрактен, че понякога дори аз не знам какво точно рисувам. Повечето рисунки са на лица: Енки и Жил. Леля Яха и майка ми. Има дори няколко на папаи, макар че неговото лице е толкова деконструирано, че се съмнявам някой друг, освен мен да го разпознае.

Все така планирам да изложа скиците, за да започна да набирам подкрепа за своята кандидатура за стипендията, но всеки път, когато понечвам да ги сканирам, си представям презрителното изражение на Йеаску и ги оставям. „По-късно, мисля си всеки път. Когато се съберат повече.“

Прерисуването на графита на изолационистите ми носи успокоение, все едно медитирам със сигурните движения на молива си. От моята измама на онзи изпит са минали две седмици и аз съм нервна, стресната и затворена. Не успявам да си призная пред Жил. Той ме пита какво не е наред и аз му отговарям, че съм заета. Той знае, че го лъжа. Знае и че знам, че знае. Двамата не сме разговаряли много.

Изобщо не съм виждала Енки.

Тези дни говоря основно с майка си и с леля Яха. И двете искрено ме поздравиха за резултатите ми на изпита. Не знам каква е играта на Оресте с мен, но не включва леля Яха. Вероятно включва Енки, но моите мисли винаги сочат към него. Не знам как или защо смята тя, че може да ме използва, за да стигне до него. Мисля, че Енки винаги е бил недосегаем, но в последно време всеки може да види това с очите си.

Не успявам да погледна Бебел в очите. Не успявам да изкарам цял ден на училище, без да ми стане толкова лошо, че се боя да не повърна. Не биваше да се съгласявам. Аз съм глупачка и страхливка и се опитвам да не мисля за това. Ако спечеля Кралската стипендия, тази себененавист ще ме погребе напълно, но не знам как да изпълзя от гроба, който сама съм си изкопала.

Почти не обръщам внимание на дясната ръка, с която рисувам, макар че скицата равномерно се разгръща под нея. Но когато стигам до минималистичната ефектна дупка от куршум, спирам.

По някаква причина мислите ми звучат с гласа на Енки:

„Изглежда твърде изчистена, нали? Смъртта не е толкова приятна за гледане“.

Вглеждам се по-внимателно в холото и едва тогава осъзнавам: куршумът влиза в раната, но от нея не излиза нищо.

— Не е, нали? — измърморвам в отговор, докато моливът ми лети по листа.

Строшавам върха на графита и ръмжа от раздразнение, че ще трябва да се забавя, докато спра да го подостря.

Вместо коса рисувам на Уанади изходна рана. Но вместо онази смес от мозъчно вещество, черепна кост и кръв, която никога няма да забравя, му рисувам цветя и лози. Растенията се увиват около Реджина и се сливат със стилизираните пламъци в нещо, което прилича на механични схеми. Като някаква странна, преобърната амалгама от живот и унищожение. Дали тази нова версия, която съм създала, е технофилска или изолационистка? Или и двете?

Иска ми се да я покажа на Жил, но знам, че ако го потърся, той ще настоява да разбере какво се е случило, когато излязох от стаята за изпита. Не мога да го излъжа, но не мога да понеса и мисълта да му кажа истината. Все още не.

Махам картината от холото, като оставям единствено реещото се графично изображение на нашия град пирамида, който спокойно осветява залива със светлината си.

— Град — казвам и активирам комуникационната система на холото.

— Да, Джун? — отговаря гласът, към който толкова съм се привързала.

— Можеш ли да кажеш на Енки, че ми липсва?

— Ще се опитам, Джун — отговаря градът.

Знам, че не си въобразявам тъгата и смущението в гласа му.

— Какво е направил този път? — прошепвам.

Градът не отговаря.

Чакам цял час, като разделям вниманието си между дъжда, който се стича по прозореца на стаята ми, и идеализирания образ на града, който се рее във въздуха над леглото ми. Обичам Палмареш Треш, но само как съм започнала да мразя Лелите, които го управляват.

Най-сетне изключвам холото, подхвърлям рисунката върху една близка купчина и отварям вратата на стаята си. Майка ми е сама, както обикновено, и гледа дъжда от верандата със спуснати стени.

— Вечеряла ли си? — питам я.

Тя поклаща глава, но държи чаша вино; наблизо има бутилка. Взимам си чаша и отивам при нея.

— Леля Яха ще се прибира ли тази вечер?

— Каза да не я чакаме.

Може би е от дъжда, може би е от виното, но майка ми никога не ми е изглеждала по-самотна и уязвима. Едва не докосвам пръстите й, но в последния момент вместо това хващам бутилката. Не съм сигурна дали мостът, който изграждаме, вече е достатъчно стабилен, за да издържи това.

— Нещо важно ли става? — питам аз.

— Утре Оресте ще обяви пълно парламентарно разследване на аферата „Пернамбуко“.

Това е названието, което са започнали да използват новинарите за катастрофата с Уеда-сама и тълпата от технофили: Аферата „Пернамбуко“. Все едно всички участници в хаоса, който предизвика смъртта на Уанади и Реджина, не бяха от Палмареш Треш — независимо кой им е продал оръжията. От друга страна, ако ще провеждат парламентарно разследване…

— Значи най-сетне ще обвини леля Мария?

Облекчението ми е като скок в залива — студено, шокиращо, едновременно ободрително и главозамайващо.

— Може би — отговаря майка ми и пресушава чашата си. — Правят го само заради обществения натиск. Онези графити вършат повече работа от стотина лобисти.

Майка ми изведнъж се обръща към мен и ме изглежда продължително. Изчервявам се, макар и да не знам защо. Представям си как майка ми е научила за моята договорка с Оресте и се изчервявам още повече.

— Нали знаеш, че графитите не са мои? — казвам аз.

Тя се усмихва леко.

— Не вярвах да са твои, филя.

— Наистина ли?

— Не са в твоя стил.

Питам се какво щеше да каже, ако беше видяла последната ми рисунка.

Майка ми се изправя от мястото си, изненадващо стабилна, като се има предвид половината бутилка вино, която току-що е изпила, и отива в кухнята.

— Останала е малко задушена мокека — казва тя. — Искаш ли да ти я затопля?

Рибната яхния е сготвена от леля Яха, така че може да се разчита, че е вкусна. Спомням си, че не съм яла нищо от закуска.

— Това ще бъде… — започвам и в същия момент получавам пинг.

Анонимен, разбира се. Съобщението гласи: „Отвори вратата.“

— Трябва да изляза — казвам, докато се изправям и хуквам към стаята си. — Ще се върна по-късно. Трябва да направя нещо за Кралската стипендия.

— Сигурна ли си, че не искаш да ядеш? — пита ме тя.

— Извинявай, мамае — отговарям аз. — Не ме чакай да се прибера.

Енки е от другата страна на улицата и стои под капките. Дъждът се излива в непрекъснат порой, накъсван от светкавици. Енки е обърнат с гръб към мен и гледа залива. До него няма никого, което би трябвало да ме изненада, но не е така. Когато Енки иска да остане сам, той успява да го постигне. Дори по средата на оживена улица. Инстинктивно вдигам поглед, за да потърся десетината видеоботи, които обикновено се реят на границата на антибот зоната около цялата къща. Но във въздуха няма нищо друго, освен дъжд и за пръв път от месеци не се чувствам наблюдавана, когато излизам навън. Енки е прогизнал. Донесла съм чадър, но не го отварям.

— Ти също ми липсваше — казва ми той, когато се доближавам на няколко крачки от него.

Все още не се е обърнал към мен.

— Зает ли беше? — питам го.

— Оресте ще организира голямо представление в съдебната зала, започва утре. И иска от мен да изпълнявам главната роля.

Дъждът се стича по гърба ми — толкова студен, че кожата ми се свива като на пандейро. Енки е по къс ръкав, с дупка на яката. Когато присвивам очи, различавам лек облак от пара, който се издига над голата му кожа. Заставам до него и го хващам за ръката. Той ме оставя да го направя, но не се раздвижва, за да направи друго. От самото докосване ми става топло и хубаво, но ми се искаше да знам как се чувства той.

— Ще го направиш ли?

Той свива рамене.

— Може би. Ще видя какво е намислила.

Едва не се усмихвам широко, като си представям смайването на Лелите, когато Енки за пореден път измами очакванията им. Но след това си спомням за по-належащия проблем.

— А Леля Мария?

— О, Джун.

Ръката му се стяга около моята. Когато се обръща към мен, мократа му сплетена коса ме удря по лицето. Енки не се усмихва.

— Какво?

— Наистина ли си мислеше, че ще направят нещо по този въпрос?

Не знам. Спомням си за историята, която ми разказа майка ми за войните в нейния факултет и как всички са манипулирали всички останали.

— Но тя уби двама души!

Сега той се усмихва — едновременно горчиво и нежно.

— Тя е на повече от сто години и поне през петдесет от тях е била Леля. Знае мръсните тайни на всички държавни служители от Кралската кула и те са наясно с това. Джун, вероятно поне още няколко от другите Лели са й помогнали да организира всичко. Не могат да я обвинят в нищо, без да изправят цялата система пред съда.

— И затова ме изпратиха като кученце при Лусия, за да науча името на виновника само за да могат да си играят игрички с нея?

— Да си играят на политика.

Отварям уста — за да се разкрещя, поне така мисля, или може би просто да се разплача, — но той внимателно слага пръст на устните ми. Вдъхвам малко от неговата пара и тя ме стопля от глава до пети.

— Това е ужасно и грешно — казва ми той, като почти шепне. — Извратена игра на гранди. Но ти винаги можеш да промениш това.

— Как? Като стана Леля? Не искам никога да стана като тях.

Той леко размахва показалец пред лицето ми.

— Разбира се, че не. Наистина ли все още не си се сетила? Кой друг знае какво е признала Лусия?

Една гръмотевица ме стряска така, че изквичавам. Отскачам по-назад от Енки, подхлъзвам се на мократа земя и едва не падам. Той ме поглежда спокойно и изпитателно, както често прави; и съвършено добре знае, че съм се сетила.

— Ако го направя, ще ме обесят от върха на Кралската кула — казвам аз.

Той свива рамене.

— Ще те изпратят в изгнание. В най-лошия случай.

В най-лошия случай. От самата мисъл за това зъбите ми започват да тракат. Свивам се до перилата, като отбягвам ясния му поглед и ослепителната красота на залива.

— Енки, аз трябва да мисля за бъдещето си. А ти няма да доживееш пролетта.

Незабавно съжалявам за думите си, но не си ги взимам назад. Мога да прехвърля вината на вятъра и на ледения дъжд. На светкавиците, които винаги са ме стряскали. Но аз съм страхливка; иначе защо изобщо ще споря за това?

Усмивката му е като на маймуна: дивашко оголване на зъбите.

— Наистина ли смяташ, че имам нужда от припомняне?

— Ако смяташ, че е толкова важно, защо ти не го разкажеш на новинарите? Ти също знаеш истината.

— Само защото ти ми я каза. И в момента, в който отправя обвинението срещу Мария, Лелите и без това ще се обърнат срещу теб. И така все пак ще изгубиш скъпоценната си Кралска стипендия, а Лелите ще измислят как да докажат, че лъжа. Аз не съм говорил лично с Лусия. Ти си го направила и всички знаят за това.

Не знам какво да кажа, така че не казвам нищо.

Той поклаща глава.

— Какво ти липсваше, Джун? Аз? Или летният ти проект? Не се съмнявам, че ти е било интересно да си играеш на бунтовник, но има време за забавление и време за истински неща, нали? Странно. Никога не съм вярвал, че ще предпочетеш Кралската стипендия, когато се стигне до този избор. Но ти го направи.

Парата, която струи на кълба около тялото му, става по-гъста, по-тежка. Той отново се усмихва, но този път усмивката му е малко тъжна, много гневна и напълно човешка. Енки ми обръща гръб. И започва да се отдалечава.

— Енки, аз не исках…

— Не искаше ли?

Иска ми се да поправя това. Искам отново да се чувствам добре — като човек, на когото мога да се възхищавам. Не искам да си призная това, за което с ужас осъзнавам, че е вярно: Кралската стипендия означава повече за мен от справедливостта за двама убити уаки. Все пак позволих на Кралицата да излъже на изпита заради мен. Вече съм затънала твърде дълбоко, за да се откажа.

— Аз наистина вярвах в него — казвам най-сетне. — В изкуството, което направихме заедно.

— Но не достатъчно.

А после в гласа му се появява съвсем лека следа от усмивка, когато добавя:

— Има една песен.

Защото винаги има една песен.

Искам да го попитам каква е, но той вече е твърде далеч от мен. Мога да го гледам цяла вечност, но той изчезва, преди да успея да мигна.

На втория ден от процеса получавам странно съобщение.

„Искаш ли да ме придружиш на заседанието този следобед? — Тошио“

Съобщението е от Уеда-сама. Не съм го чувала след вечерята ни преди повече от месец и ахвам от изненада на мястото си в дъното на класната стая. Учителят не ми обръща внимание, но Жил се извръща и повдига вежди.

— Уеда — произнасям само с устни и той се намръщва.

Може би продължава да храни някаква неприязън към посланика заради връзката му с Енки, но по-скоро си мисля, че се тревожи в какво съм се забъркала този път. Отново хвърлям поглед на фоното си: остава един час до началото на следобедното заседание. Дали да изтичам вкъщи, за да се преоблека — може би с нещо, което ще показва дървото ми от светлини? Но не, това ще разкрива твърде много за мен, ако на процеса се случи нещо, което ме накара да се развълнувам. Енки казва, че може да вижда половината ми мисли в тези светлини.

Или поне щеше да казва така, ако все още разговаряше с мен.

Полетата на училището не позволяват много общуване по фоно, но си мисля, че след като Уеда е успял да ми изпрати съобщение, би трябвало и аз да мога да му отговоря. Пиша му „Да“ и той ми казва да го чакам на главния вход на парламентарната зала. Чудя се какво ли ще си помисли Енки, когато ме види там. Дали ще сметне, че съм променила решението си за леля Мария? Дали ще спре да ме мрази?

Стискам зъби. Трябва да забравя за него. Той е стигнал твърде далеч по пътя към собствената си смърт, за да разбере как се чувства уака, на която й предстоят цели векове живот. Мисли си, че мога просто да пожертвам всичко, което някога бих могла да имам на този свят, в името на някаква абстрактна справедливост — но нещата не са толкова прости, както би казала леля Яха. Както би казала и майка ми.

„Но как е правилно да постъпиш, Валенсия?“, казва моят папаи с гласа на моята мамае.

„Млъкни, Жоао“, казвам наум, защото никога нямаше да го кажа на глас, ако все още беше жив. Аз ще спечеля Кралската стипендия, ще стана прочут творец и тогава ще правя добро — когато имам положение, влияние и живота, който върви с тях. А ако направя този безполезен жест, какво? Никога повече няма да видя своя дом? Или ще ми разрешат да остана, но никога няма да постигна нищо в професията си, защото са ме включили в черния списък?

— Не!

Не исках да го казвам на глас. Учителят вдига поглед от английския текст, който чете на класа.

— Толкова силни възражения ли имаш срещу Атууд, Джун?

Бебел се обръща да ме погледне от мястото си няколко реда пред мен.

— Добре ли си? — прошепва тя.

Стомахът ми се свива. Господи, колко ми се иска все още да можех да мразя Бебел. Тогава беше толкова по-просто.

— Налага се да изляза — казвам аз.

Сега вече целият клас ме гледа.

Учителят въздъхва.

— Поредното необяснимо отсъствие? Прави каквото искаш, Джун.

Той се връща към текста, а аз си събирам нещата и поемам навън. Трябва да отида на това заседание. Трябва да докажа на Енки, че не се съмнявам в решението си. А може би да го докажа и на себе си.

— Той е този, който ме съди — мърморя си, докато крача в пустия коридор. — Той е този, който не изпитва съчувствие.

Но думите ми прозвучават абсурдно в мига, в който ги изричам. При всички недостатъци на нашия Летен крал със сигурност не му липсва съчувствие. Вече почти съм на изхода на училището, когато по коридора се разнася ехо от тичащи стъпки.

— Джун! — вика Жил. — Почакай!

Изчаквам го с примирение и облекчение. Толкова ми е липсвал. А скоро и той ще ме намрази така, както ме мрази Енки.

— Ще правиш нещо с Уеда-сама? — пита ме той, когато ме настига.

Жил едва не ме докосва по лакътя, но отдръпва ръката си и я пъха в джоба си.

— Той ме покани на процеса.

— О.

Двамата се гледаме. Жил пристъпва от крак на крак в скована самба, но движенията му някак си остават болезнено красиви. Моите светлини пулсират, горещи и студени. Жил е моят брат, моят най-добър приятел. Защо се държим един с друг като непознати?

— Жил…

— Джун, съжалявам…

— Аз направих нещо, което… не биваше да правя, когато Йеаску ме повика от изпита. Беше ме срам да ти кажа.

Той изведнъж се усмихва.

— В последно време бях така погълнат, че просто не знаех какво да ти кажа. Сега ми изглежда толкова тъпо…

— Погълнат?

Усмивката му повяхва малко и аз отново виждам онова изражение, което бях сбъркала с подигравателно. Изражението на дълбока скръб, което зърнах за малко преди седмици в парка.

— Не мога да спра да се надявам — прошепва той.

— Да… спасиш Енки?

Самата фраза звучи безсмислено. Летният крал не може да бъде спасен, както не може да бъде спасена еднодневката.

Недоверието сигурно е изписано по лицето ми, защото Жил въздъхва и сменя темата.

— А ти какво си направила?

В крайна сметка изпитвам облекчение, когато му го казвам.

— Позволих на Лелите да ми помогнат да излъжа на изпита, за да не изостана от Бебел.

Той замръзва и ме поглежда с широко отворени очи.

— О, Джун.

— Съжалявам.

Очите ми парят, но не мога да плача тук.

— Ще кажеш ли на Бебел?

— Но ако й кажа… — започвам й млъквам.

Толкова ме е срам, че дори не мога да завърша това изречение. Жил го довършва вместо мен:

— Няма да спечелиш.

Той ме докосва по лакътя. Разочарованието му се вижда толкова ясно, все едно е мигаща табела над главата му, но той не ме изоставя. Засега това ми стига.

Двамата се гледаме още малко, после той ме притегля към себе си много нежно и ме целува по челото.

— Ако измислиш начин да го спасим, Джун, нали ще ми кажеш? Нали ми обещаваш, че ще ми позволиш да ти помогна?

Не мога да разбера как някой толкова умен като Жил не може да види, че това е фантазия.

— Енки е направил своя избор. Вече не можем да сторим нищо.

Жил се извръща и ме обзема усещането, че чувам ехо; думите, които излизат от устата ми, сякаш не са мои. Но те са мои, естествено. Жил се държи глупаво и трябваше някой да му го каже.

„Точно както ти каза твоята мамае, когато папаи умря?“

Ахвам. Чувам собствения си глас, който бърза да го изпревари, преди да си е тръгнал:

— Ще се опитам.

И нямам нужда от друга награда, когато той се обръща и се усмихва.

Уеда-сама е изпратил секретар да ме посрещне на главния вход и да ме придружи до нашите места на предните редове на гигантската зала за парламентарни заседания. Никой, който е достатъчно важен, за да присъства на тези заседания, не би го игнорирал по някакъв очевиден начин, но въпреки това Уеда-сама изглежда съвсем сам сред морето от тюрбани и цветни рокли на Лелите. Облечен е с обикновени панталони и риза — изображението на птица около яката му може би дискретно напомня за неговия дом, а може би не. Струва ми се по-възрастен от последния път, когато се видяхме. Изтощението му си личи по начин, който няма нищо общо с тъмните кръгове под очите му.

Той ми се усмихва, когато ме вижда да си проправям път през тълпата, за да стигна до мястото си при него.

— Толкова се радвам, че успя да дойдеш, Джун — казва.

Пристигам точно навреме — миг по-късно леля Иса обявява началото на заседанието.

Този следобед Енки не започва с молитва. Той мълчаливо седи при главните Лели и Оресте. Държи се така, както и през последните два дена: като образцов Летен крал от лунна година, красив и послушен. Опитвам се да уловя погледа му, но той гледа право пред себе си. Може би не знае, че съм тук, а може би нарочно не ми обръща внимание. Дъхът ми спира само като го гледам, иска ми се да се разплача, да избухна от ярост, да се разкрещя. Как може толкова да ме презира, защото проявявам дързостта да управлявам собствения си живот?

В залата все още се чува глъч, докато последните две Лели и един Чичо заемат местата си в ложата на комисията. Мърморенето на публиката се надига в хор, разнася се шумолене на плат. Уеда-сама се привежда към мен и прошепва:

— Добре ли си, скъпа?

Кимвам и дълбоко си поемам дъх.

— Да, разбира се — отговарям. — Още веднъж благодаря за поканата.

Той свива рамене.

— Просто изведнъж ми хрумна, че би искала да видиш това. Може би също толкова, колкото и аз.

Питам се какво е видял Уеда от клетката си през онзи ден. Питам се дали в хаоса на протестиращите, нанооблака и охранителните боти е успял да види как онези куршуми са разкъсали Уанади и Реджина. Как ли е изглеждало това за някого от Токио 10 — града, в който жителите напълно са се отказали от смъртта?

— Мислиш ли, че това… — започвам и млъквам.

Изведнъж си давам сметка, че той не знае за леля Мария, а не смея да му го кажа точно на това място. Но въпреки всичко той сякаш ме разбира.

— Ще видим, Джун — отговаря ми.

— Започва специалното разследване — обявява леля Иса.

Настъпва внезапна тишина, сякаш цялата зала си поема дъх. Отново поглеждам към Енки. Усмивката му щеше да изглежда самодоволна, ако не забелязвах тъгата в ъгълчетата на устата му. Той успява да излъчва непредсказуемост дори когато седи неподвижно — сякаш не се знае дали ще остане така, или всеки миг ще избухне.

— Целта на днешното заседание — продължава леля Иса — е по-нататъшното разследване на етичните нарушения, които може би са позволили проникването на военна технология в нашия град.

„И убийството на двама души“, добавям мислено аз.

Разбира се, Лелите не искат нещо толкова злокобно да нарушава добрия тон на стерилното им заседание.

Но в този момент Енки леко се навежда на няколко сантиметра напред и добавя:

— Както и смъртта на Уанади Диас и Реджина Силва.

Поне за миг прословутото спокойствие на леля Иса е нарушено — тя стреснато поглежда към Енки, преди на неостаряващото й лице отново да се възцари изражение на тържествена ведрост. Кимва веднъж в знак на церемониално съгласие.

— Разбира се, както каза нашият Крал, и са довели до смъртта на двама от нашите граждани. Като пръв свидетел призоваваме пред комисията леля Мария.

Леля Мария изминава пътя от мястото си на първия ред в публиката до самотния стол, обърнат към комисията, разположена в полукръг около него. Това ми изглежда ужасяващо преживяване, но леля Мария запазва изражението си на спокойна решителност, което със сигурност е упражнявала пред огледалото. Пулсът ми се ускорява — Лелите така и не бяха потвърдили кого ще призоват като свидетел днес. Не смеех да се надявам, че наистина ще видя как леля Мария е обвинена за собствените си престъпления. На лицето ми се изписва широка усмивка, но аз я потискам, когато улавям любопитните погледи, които ми хвърлят някои от хората около мен.

Понякога забравям, че вече не съм неизвестната ученичка, която бях преди.

— Добър ден, Мария — казва леля Иса с дружелюбен тон, който ме кара да стисна зъби. — Надявам се, че разбираш каква е целта на присъствието ти тук.

Леля Мария не помръдва, освен може би, за да изправи още повече и без това съвършено изправения си гръб.

— В града имаше нечуван пробив в сигурността, а сигурността на града е моя отговорност. Щях да дойда доброволно, ако не ме бяхте повикали.

— В такъв случай — обажда се леля Нара от далечния край на масата — може би да започнем с твоето обяснение, с твои думи, как такава опасна технология не само е попаднала в нашия град, но и се е озовала в ръцете на технофилски екстремисти?

Леля Мария кимва в отговор на леля Нара с изражение на тържествена сериозност, в което се промъква точната доза самообвинение. Изглежда точно като холо, дори в истинския живот.

По лицето на Енки пробягва ослепителната му, прелестна подигравателна усмивка, но само за миг. После той отново се превръща в овладяния, съвършен Крал Енки. Не знам каква игра играе, но все още не ме е забелязал.

— Проблемът е в това — отговаря леля Мария, — че твърде много се доверих на уаките. Особено на Лусия, опасявам се, както и на други, които бяха също толкова запленени от новите технологии. И в най-страшните си кошмари не съм си представяла, че са способни да сключат сделка с партизаните, за да се сдобият с тези ненавистни неща.

Леля Нара кимва.

— Разбирам това, Лельо, но въпросът остава: като се имат предвид безбройните начини, с които разполагаш, за да следиш какво се случва в града, как е възможно да си пропуснала момента, в който тези технофилски терористи са решили да се обърнат към някого вън от него, за да се сдобият с такава технология?

Една друга Леля, името, на която съм забравила, се прокашля, преди да каже:

— Подкрепям въпроса на Лелята. Говорим за пробив в сигурността със смайващи мащаби. В интерес на истината ми е трудно да повярвам, че не си подозирала за плановете на технофилите още преди да се осъществят.

Мисля, че ахвам — поне долната ми челюст увисва, — но какъвто и звук да съм издала, той е удавен от шума на публиката. Поне няколко души се изправят от местата си и се провикват неодобрително, докато други ръкопляскат. Леля Иса свива устни.

— Тишина, моля! — казва тя.

Гласът й отеква в цялата зала с прецизно настроена акустика.

— Лельо Клеуза, надявам се да не намекваш за евентуално съучастничество от страна на нашата директорка по сигурността?

Наблюдавам Оресте, която седи между леля Иса и Енки, и се надявам да видя и най-малката сянка на емоция по легендарно безизразното й лице. Но ръцете й остават отпуснати в скута, а главата й — леко обърната настрани, така че прилича по-скоро на красив робот, отколкото на човешко същество. Чудя се дали това не се дължи на някаква модификация и едва сподавям смеха си. Поне мога да бъда сигурна, че Енки никога няма да си я сложи.

Лелята, която е задала въпроса, отново се прокашля.

— Смятам — казва тя, този път много по-предпазливо, — че въпросът поне си струва да бъде повдигнат. В доклада, който ни е дала уважаваната Леля, има много озадачаващи празноти. Както и много погрешни преценки, които…

Леля Мария леко се привежда напред, сякаш пронизана от физическа болка.

— Аз съм първата, която признава грешките си, уважаема лельо Клеуза. Но все пак съм служила на този град, най велик сред градовете, на нашата светлина от залива, и съм била верен гражданин на Палмареш Треш в продължение ма повече от сто и двайсет години, през петдесет, от които съм била Леля. Нима някой може да ме обвини в предателство, дори да ми е политически противник като теб?

Виковете в израз на подкрепа за момент заглушават дори внимателно усилените гласове на членовете на комисията. Поглеждам към Уеда-сама. Потресена съм. Никога не съм си представяла, че леля Мария се радва на такава подкрепа — дори сред хората, които имат правото да присъстват на парламентарни заседания.

— Когато си живял дълго, имаш много приятели — прошепва в ухото ми Уеда-сама.

Спомням си, че самият той е на повече от триста години — технологичен дълголетник на възрастта на старозаветен пророк, — и си мисля: „Ти би трябвало да знаеш това, нали?“.

— Значи ще й се размине — казвам тихо аз и Уеда-сама ме поглежда рязко.

В този момент гласът на Енки отеква в залата:

— Можеш ли да обясниш как малка група от полуорганизирани уаки технофили са прекосили стотици километри враждебна територия извън града, за да сключат споразумение с партизани, които по-скоро биха ги застреляли на място, отколкото да им дадат нанотехнологии?

Оресте се обръща към Енки и ледено повдига едната си вежда. Той се усмихва широко.

— Уважаема Лельо? — добавя след това като съвършена поанта на унищожителното си неуважение.

Някои го аплодират, други го освиркват, повечето мърморят озадачено. Почти не ги чувам; очите ми са приковани в Енки и господ да ми е на помощ, но аз го обичам, обичам го и никога няма да го имам, но го искам повече от самото изкуство.

— Млади Кралю — започва леля Мария.

Опитва се да му отговори с подобаващо презрение, но не успява и това ме кара да се надявам, че най-сетне е започнала да се страхува.

— Въпреки всичките ти достойнства ти не знаеш много за действителността. Може би някоя представителка на партизаните от Пернамбуко е изминала този път сама, вероятно след предварително общуване от разстояние. Не е изключено дори да е получила помощ от определени свободни елементи в нашето общество, които разполагат с достъп до множество модификации. Би трябвало да знаеш това по-добре от мен, Кралю мой.

Енки има повече почитатели, отколкото съм си представяла — дори тук, в бастиона на Лелите. Гневният ми вик съвсем не е единствен.

Леля Мария не обръща внимание на възраженията. Вече е отбелязала точката за себе си.

— Кралю мой, мога да кажа само едно както на теб, така и на целия ми народ — извънредно съжалявам за погрешната си преценка. Уверявам ви, че всички събирания на уаки ще бъдат наблюдавани особено усърдно, особено на такива с доказан уклон към антидържавни действия, протести и нелегални технологии. Докато заемам този пост — след като комисията излезе със своето заключение, разбира се, — аз ви обещавам, че няма да позволя да се повтори трагедия като аферата „Пернамбуко“.

— Благодаря ти, лельо Мария — казва леля Иса, когато шумът утихва. — Смятам, че засега това е всичко.

Леля Мария тържествено навежда глава пред комисията и се оттегля обратно на мястото си. Всички очи в залата я проследяват.

Или почти всички. Светлините ми пулсират, а стомахът ми се свива още преди да вдигна поглед и да открия, че Енки гледа право към мен.

— Джун — произнася само с устни той.

Само името ми — беззвучно — и така ми се иска да знам какво означава това. Иска ми се да можех да върна импулсивно изреченото „Обичам те“ — толкова яростно и зашеметяващо, че се чувствам така, сякаш съм модифицирана.

Леля Иса вдига очи от личния си масив.

— Като следващ свидетел комисията иска да призове…

— Уважаема лельо Иса, може ли да се намеся?

Леля Иса не е толкова веща в контролирането на изражението си, колкото кралица Оресте. Или може би просто не й пука толкова.

— Да, Енки? — казва троснато тя.

Дори аз се свивам от показната й грубост да употреби само личното му име в тази обстановка.

Но моят Летен крал, моето прекрасно момче, просто я поглежда с широко отворени очи.

— Мислех си, че може би ще мога да призова и свой свидетел.

— Кралят има това право — отговаря тя, макар и неохотно.

По лицето му отново пробягва онази дива усмивка. Потрепервам.

— Какво е намислил? — прошепвам.

— Кой знае — казва Уеда-сама.

— В такъв случай — казва Енки — призовавам на свидетелското място Джун Коста.

— Лусия ти каза едно име — казва Енки.

Светлините греят по-ярко тук. Пот се стича по гърба ми и се плъзга покрай ушите. Трябваше да се досетя. Трябваше да го видя в прикования му поглед и в начина, по който произнесе името ми само с устни. Той се радваше, че съм дошла. Радваше се не за това, че ме вижда, а заради информацията, която отказвам да споделя.

— Кралю — намесва се леля Иса. — Какво…

— Име на високопоставена служителка — продължава той, без да й обръща внимание. — Може би дори Леля? Всички знаем, че някой трябва да е помогнал на технофилите да се сдобият с военната технология.

Това принуждава Оресте да се намеси.

— Не знаем нищо подобно, Енки — казва тя с благ унищожителен глас.

Може би Енки си мисли, че е сам. Той се привежда напред. Поглежда ме така, както онзи път на лодката, точно преди нашето голямо представление, точно преди да ме целуне. Времето пълзи лепкаво и бавно, точно както тогава. За миг си го спомням в дъжда: от кожата му се надига пара, а от косата му пръска вода. А на лицето му е изписано онова изражение на изненада и разочарование.

Но аз не съм толкова добра, колкото си мисли той. Не съм и толкова добра, колкото си мислех аз.

Аз съм Джун Коста, обикновена уака от Палмареш Треш.

— Тя ти каза едно име, нали? — пита ме той.

Оресте се вкопчва в облегалките на стола си.

— Енки, това не е…

— Да — казвам аз.

Не биваше да му отговарям. И нямаше да го направя дори пет минути по-рано. Но докато седя под тези ярки светлини, осъзнавам, че съм направила своя избор. В периферното ми зрение нещо се раздвижва, от всички страни ме обгръща шум, но Енки ме е приковал така, както от първия миг, в който го видях — със своята усмивка, със своя танц и със своите очи, които виждат всичко толкова ясно.

— Кое е това име, Джун?

Все едно сме сами, все едно отново спорим на скалата на О Киломбола, скачаме от ръба и потъваме във водата и „Честита Коледа, Джун“, и…

Изправям се. Хората около мен се раздвижват, опитват се да ме докоснат, но не успяват да ме задържат. Правя две, три, четири крачки и вече съм на по-малко от метър разстояние от него.

— Джун? — казва Енки.

Падам на колене. Аз съм поданица на своя Крал. Хващам го за ръката. Ръката му е здрава, топла и суха; ухае на хибискус и морска сол.

„Никога не съм вярвал, че ще предпочетеш Кралската стипендия“ — така ми каза той. И в крайна сметка се оказа прав.

— Името…

Енки слага ръката си на устата ми. Изглежда изплашен. Нещо друго ли е станало в града?

— Тихо.

Устните му почти не помръдват.

— Това парламентарно заседание приключи. В качеството си на Кралица обявявам незабавно прекъсване, по време на което ще разгледаме информацията, с която разполагаме, и ще обсъдим възможността за повторно свикване на друга комисия.

Гласът е на Оресте. Не мога да я видя, нито тълпата, която продължава да крещи зад мен, но авторитетът на този глас ме смразява. Какво ли е направила, за да накара Енки да се страхува така? Заплашила ли го е? Миг по-късно някой ме дръпва за лакътя. Оглеждам се за Уеда-сама, но той е изчезнал сред тълпата. Остава ми единствено да се държа за ръката на Енки, докато ни избутват през специалния заден вход за Лелите и ни повеждат по килима на един притихнал коридор. Поглеждам Енки и по лицето ми напират въпроси, но той само поклаща глава и аз ги оставям да се уталожат, без да ги задам.

Служителите на охраната ни въвеждат в малко помещение и ни казват да изчакаме. После затварят вратата след себе си.

— Не е заключено — казва Енки.

Въпреки това опитвам бравата.

— Да бягаме ли? — питам го.

— Къде можем да отидем, бем-керер? — казва той и се навежда към мен, така че допира челото си в моето. — Какво друго има?

Токио 10 или някой от градовете Париж, или може би дори в Салвадор не е толкова страшно, колкото казват… но после осъзнавам какво си мисля, давам си сметка какво би означавало това, и той е прав: целият ни свят е Палмареш Треш. Тази незаключена врата е символ. Ако избягаме, те просто ще ни върнат обратно.

Миг по-късно в стаята влиза самата Оресте, следвана от леля Мария. Вратата се затваря зад тях и една част от мен съжалява, че не избягахме, когато имахме възможност да го направим.

— Е — казва Оресте, която е видимо разгневена, след като вече е далеч от камерите. — Това беше голям цирк, Енки, дори по твоите стандарти.

— За момент ми се стори — отговаря Енки, — че наистина се каните да я оставите да си тръгне безнаказано, след като е убила двама души.

— Никого не съм убила, глупаво малко момче — отговаря леля Мария.

Тя гневно скръства ръце на гърдите си; тюрбанът й бавно се разплита отзад на тила.

— Просто направих така, че да получат това, което искаха. Можеш да благодариш единствено на Лусия и нейното калпаво програмиране за онова, което се случи с Уанади и Реджина. Всички уаки си мислите, че технологията е голяма работа, но…

Долната ми челюст увисва.

— Ако не искате технология, защо…?

Оресте и Мария се споглеждат многозначително. И преди съм виждала гранди да го правят. Предполагам, че това е израз на някакво особено дълбоко приятелство, което се развива за повече от половин век.

— След като си толкова любопитна, Джун, нека ти отговоря — казва леля Мария с глас, сладък като карамел. — Аз нямам никаква нужда от нова технология, с изключение на някои определени интересни разработки в областта на сигурността. Но знаех, че ако получат военна технология, на агитаторите сред технофилите може да се разчита да предизвикат инцидент, който да ми осигури предостатъчно основание за цялостна кампания срещу вносната технология. След катастрофата с паяка през лятото повече от всякога имахме нужда от това и планът определено проработи.

Бях казала на майка ми, че мразя схемите на грандите, но дори не бях в състояние да си представя нещо толкова коравосърдечно.

— Енки, разбира се, реши да си играе игрички — намесва се Оресте. — И после хората се чудят защо държим Кралете си само по една година. Изненадана съм, че си му казала, Джун. Смятах, че Кралската стипендия ще бъде предостатъчна, за да не го направиш.

Енки обгръща кръста ми с ръка и аз се питам дали това е прегръдка, или начин да ме удържи. Кожата ми потръпва не само от страх или гняв.

— Ти си знаела — казвам аз с глас, по-равен от лист хартия. — Изпрати ме при Лусия, но вече си знаела.

Леля Мария въздъхва.

— За човек, който предизвиква толкова много неприятности, би трябвало да е малко по-веща в политиката.

— Мисля, че точно това е проблемът — отговаря Оресте, все едно не сме в една стая с тях.

— Искала е да разбере какво точно знае Лусия — казва тихо Енки до ухото ми. — Лусия криеше нещо. И тя е искала да разбере дали е само името на леля Мария, или нещо по-уличаващо за Кралската кула.

Оресте кимва в знак на почти делово уважение.

— Общо взето, това е истината. Кралската стипендия ще бъде твоя, Джун, ако не споменаваш нищо за това. А ако си мислиш, че ще можеш да се разприказваш, след като я спечелиш, аз веднага ще изнеса информацията за твоята измама на изпита.

Тази заплаха не ми звучи достатъчно сериозна, особено в светлината на всичко, което ни разкриха в тази стая. Питам се дали наистина ме смята за толкова продажна. Действително ли мисли, че нищо не може да спре моята амбиция да получа обществено одобрение? От друга страна, виж докъде съм стигнала вече.

И в този миг си давам сметка, че тя лъже — последствията за мен, ако наруша това споразумение, ще бъдат много по-тежки от това да разкрие на всички за моята измама на изпита. Но ако е така, защо просто не ми го каже?

Защото иска да види дали съм толкова лековерна. Иска да разбере дали изобщо има нужда да ме заплашва с по-сериозните последствия, защото по този начин ще разбере колко сериозна заплаха представлявам поначало.

А Енки все така стои зад мен, изплашен от нещо, за което не иска да говори, и толкова необичайно притихнал, че със сигурност ходи по собственото си политическо въже, опънато в тази стая, и се надява да успее да ми помогне, без да се разкрие пред две от най-влиятелните жени в Палмареш Треш.

„О, Джун, чувам в главата си гласа на папаи, който винаги казваше така, в какво си се забъркала този път?“

Наистина изпитвам страх, така че го оставям да се изпише по лицето ми. Отпускам се върху Енки съвсем леко. И казвам:

— Да, добре, да. Съгласна съм. Обещавам.

Оресте ме поглежда продължително. Толкова продължително, че да се свия от неудобство, така че аз правя и това. Напомням си да не прекалявам. Да не отивам твърде далеч, така че да разбере измамата.

И тогава тя кимва.

— Добре. Ти имаш талант, Джун. Някой ден може да постигнеш нещо. Ела при мен след десет години и може би ще видим какво може да направи Кралската кула за теб.

Двете си тръгват, без да кажат и дума повече — макар че леля Мария ни хвърля продължителен тайнствен поглед, преди да последва Оресте навън.

Оставам загледана след тях, твърде зашеметена, за да съставя цяло изречение. Това беше крахът на последните ми останали илюзии. Това са жените, които ще прережат гърлото на Енки с ритуалния нож, когато настъпи краят на зимата. Това са жените, които ще възхвалят неговата саможертва, за да обяви Оресте за Кралица и през следващите пет години, за пореден път.

Енки нежно ме обръща към себе си.

— Джун, аз…

— Хайде да организираме парти — казвам отчаяно аз, като го докосвам по ключицата, по раменете, по брадичката и по устните. — Хайде да танцуваме.

Той обгръща тила ми с ръка.

— Всичко, което пожелаеш.

Чудя се с кого са го заплашили. Чий живот са му обещали да съсипят, ако не ме спре, преди да кажа истината. Защото не може да има друга причина за ужаса, който се изписа по лицето му. Тук не мога да го попитам за това, но май няма и нужда.

— Ще дойде и Жил — казвам аз.

И той веднага ме поглежда с облекчение, а после и с обич.

Организираме партито в Кралската кула, в онази величествена банкетна зала, в която Енки за пръв път се срещна с Жил. Каним всички хора на света — и всички уважават поканата ни.

Бебел, Паскуал и всички от моята банда от училище. Новинари, агитатори, гранди и уаки, технофили и изолационисти. Енки излезе по канала на Себастиао, за да каже на целия град: „Ако смятате, че трябва да сте тук, заповядайте. Поканата е отворена за всички“.

Лелите не са доволни — може би са наистина доволни единствено когато се занимават с коварните си машинации, — но за тях е по-добре да ни позволят да докараме всичко живо в Кралската кула, вместо да се справят с отрицателните реакции, ако се опитат да ни спрат. Енки е най-популярният Летен крал от цял век насам. По-добре да го изчакат, отколкото да се борят с неговата власт.

Двамата с Енки цял ден програмираме и инсталираме холоустройства в залата. Жил искаше да ни помогне, но беше на училище, а аз не съм ходила там през цялата седмица след инцидента в парламентарната зала. Поне този път майка ми не ми прави проблеми за това. Каза ми, че мога да се върна, когато съм готова.

Чудя се дали някога изобщо ще бъда готова за това. Не си бях давала сметка колко ми помага да съхраня амбицията да спечеля Кралската стипендия, докато не я изгубих. Сега се чувствам също толкова безпомощна, колкото Жил, докато гледаме приближаващия край на зимата.

Тримата чакаме в самото дъно на стъклената сфера със зашеметяващата гледка право надолу към залива. Облечени сме в ослепително бяло, а дрехите ни са измислени така, че да си подхождат — от мамае на Жил. Издокаран в бял костюм и шапка, Енки прилича на древните изящни статуи на Ешу, ориша покровител на измамниците. Мамае на Жил е истински гений. Когато пристига първият гост, аз се обръщам към Енки и прошепвам:

— Сега.

Холоустройствата се включват едновременно и разкриват трите гигантски проекции в трите края на залата. Едната е рисунката с мен и Енки, а другата — с Уанади и Реджина. А между тях, над залива, се рее моята версия на втората рисунка, която превръща дупката от куршум в двусмислица и която може да бъде както на технофилите, така и на изолационистите.

Останалите холота прожектират вода, в която се носят водорасли и понякога се стрелкат ята риби.

В този момент в залата гръмва музика и Жил се усмихва широко.

— Партито е още по-хубаво от последния път — казва той.

— Тези партита винаги ще бъдат по-хубави от последния път — отговаря Енки и леко го погалва по ръката. — Докато продължаваме да ги правим.

Мисля си, че това няма да продължава още толкова дълго, но Жил просто се навежда и страстно целува Енки по устните.

Спомням си онази първа нощ, когато двамата с Жил за пръв път видяхме Енки. Когато Енки и Жил се влюбиха един в друг. Тогава се чувствах толкова сама, ограбена и смутена. Сега ги гледам и си мечтая всичко да беше толкова просто, колкото беше тогава.

Гостите пристигат на нашето парти отначало по двама и по трима, а после с десетки. Жил танцува като едно време, сякаш иска да съблазни собствената си смърт. Колкото и хора да се събират, около него винаги има празно място. Енки успява да удържи на темпото му поне за известно време, докато не се приближавам отзад до него, за да закача колана му с пръстите си. Той се обръща с плавен пирует и се разсмива, когато вижда как съм се намръщила.

— Ела, бем-керер — казва ми той. — Не искаш ли да танцуваш?

— Ами ако дойдат прекалено много хора? — питам го аз.

— Тогава ще танцуват на друго място — отговаря той.

Край лицето му се плъзва змиорка. Той смушква с пръсти безплътното й тяло и аз се разсмивам, макар че не знам защо.

— Ето — казва той.

После силно обгръща с ръце ханша ми.

— Какво…

Но той поклаща глава. Замълчавам, когато мускулите му се напрягат и ръцете му се стягат, а аз политам над главата му, с разперени ръце и отметната глава. Гърлото ми гори като от силно вино. Ние сме в стъклената сфера над града, а около нас има хиляда жители на Палмареш Треш, млади и стари. Усещам се свързана със света, с Енки под мен и с града, който проблясва под всички нас.

Енки ме улавя под мишниците и леко ме оставя на стъкления под.

Искам да му благодаря, но вместо това казвам:

— Когато ме повика пред комисията…

Той накланя глава встрани.

— Искаше да ме убиеш?

— Никога.

Стомахът ми се свива от самата мисъл за това. Енки може би го разбира и стисва ръката ми в знак на извинение.

— Какво има, Джун?

Дълбоко си поемам дъх.

— Не знам дали щях да кажа името. Просто не съм сигурна.

Все още се опитвам да преценя мълчаливата му, внимателна реакция, когато някой ме сграбчва изотзад и ме улавя в нескопосана прегръдка.

— Джун! Намерих те!

Бебел очевидно се е почерпила с виното.

— Ще танцуваш ли с мен?

Тя слага ръце на хълбоците ми. Свивам рамене и я оставям да води. Усещам празнината от изгубеното присъствие на Енки много по-дълго, отколкото трябва, но поне Бебел е весела, когато се напие.

— Невероятно парти — казва тя и отпуска глава в ямката между шията и рамото ми.

Обзета от прилив на нежност, аз я прегръщам. Бебел не заслужава това, което съм й причинила. Поне десет пъти имах възможност да поправя случилото се, но вместо това се крия при Енки и Жил и се надявам, че ужасното нещо, което съм сторила, просто ще изчезне от само себе си. Но как може да стане това, ако самата виновница за него не се промени?

— Това ли е чувството, когато плуваш? — пита ме тя.

— Никога ли не си плувала?

Тя свива рамене.

— Мамае казва, че е опасно.

— Моята ме накара да се науча веднага щом проходих.

Усмихвам се при спомена за това и Бебел се усмихва в отговор.

— Отдавна искам да ти кажа нещо, Джун. Ние сме приятелки, знам това, и не искам да се тревожиш за глупости като оценки и за това коя ще бъде на върха. Ти си заслужила мястото си и аз се гордея с теб. А ако спечелиш Кралската стипендия, ще се гордея още повече. Ти я заслужаваш.

Разкашлям се толкова силно, че едва успявам да си поема дъх.

— Но… Бебел, не, аз не…

Това е ножът, който се забива в корема ми: не заслужавам нищо, за което не съм положила усилия.

Но Бебел си е Бебел, така че тълкува заекването и отричането ми в най-добрата възможна светлина.

— Да продължаваш да се справяш така въпреки цялото допълнително напрежение? Сигурна съм, че нямаше да се справя и наполовина толкова добре, колкото теб. Просто ти се възхищавам, това е.

Тя ми се усмихва без следа от снизходителност. Не мога да понеса мисълта да остана с нея. Не мога да понеса какво говори това за мен.

— Ти ще спечелиш — казвам много внимателно аз.

Тя примигва.

— Джун, не мисля, че…

— Измамих на изпита. Позволих на Лелите да ми помогнат. Те фалшифицираха резултатите ми.

Бебел реагира така, все едно съм й казала, че кралица Одете не е съществувала наистина. Скрива устата си с ръце и сподавено ахва, сякаш не може да си поеме дъх.

— Ужасно съжалявам — казвам аз.

И наистина се чувствам така, макар и да знам, че това не означава нищо.

— Аз винаги… винаги съм смятала, че изкуството е по-важно за теб, отколкото наградата. Не искаше ли наистина да означава нещо?

Усещам сърцето си като съсухрен плод.

— Забравих — отговарям.

Тя ме изглежда продължително, все едно може да прочете по лицето ми измъчените оправдания и непосилните амбиции, които са ни довели дотук — съперници, разделени от морални принципи.

— Ти ще спечелиш — казвам.

— След като Лелите са на твоя страна!

— Ще направя така, че да ме дисквалифицират, и ти ще спечелиш. Запомни, че съм ти го казала.

Оставям я, преди да отговори. Тръгвам си, преди да ме открие Енки или Жил да ме дръпне да танцуваме, или някой от останалите сто души, които искат вниманието ми, да може да го получи. Пробивам си път през тълпата, като не си правя труда да танцувам или да се усмихвам. Дори не избърсвам сълзите, които са се появили в ъгълчетата на очите ми. Вече не правя нищо както трябва. Вече не струвам нищо и не мога да повярвам как преди съм си мислела, че съм достойна за любовта на един Крал и един град.

Скривам се в контролната зала, осветявана единствено от околното сияние на няколко включени масива. Внимавам да не пипам нищо: не искам да проваля нашето представление с подводния свят в залата.

Просто сядам на пода, заравям глава между коленете си и се разплаквам.

Открива ме Енки.

— Казах им да си тръгват — казва той.

— На всички?

Той прикляква до мен, но не ме докосва. Усещам лицето си сковано от засъхналата сол, все едно ще се пропука, когато се раздвижа.

— Естествено — отговаря той. — Все пак имахме още няколко часа.

Партито трябваше да продължи до зори, докато Лелите и техните секретари не ни посрещнат с разгневени погледи, когато с препъване се отправим към домовете си. Когато и аз можех да се измъкна, без някой да ме забележи.

— Къде е Жил?

— На всички — повтаря Енки. — Обясних му, че е заради модификациите ми.

Косата му все още е влажна от пот. Той се обляга на стената, толкова близо до мен, че платът на ризата му докосва голата кожа на ръката ми. Малко се е задъхал, но пък и аз дишам така.

— Заради това ли е наистина?

Той свива рамене.

— В последно време всичко е заради модификациите.

Очите му се завъртат, така че се вижда само бялото; дишането му се забавя.

— Лелите се опитват да влязат — казва тихо гласът му от колоните.

— Знаят ли, че не могат да го направят?

Гласът му се разсмива, но лицето му остава отпуснато и неподвижно.

— Все още не съм им казал.

— Енки — казвам аз. — Енки, покажи се, погледни ме.

Потърквам лицето си и се премествам така, че да съм с лице срещу него, седнала на глезените си. Раменете му потръпват и ирисите му се завъртат обратно на мястото си — процес, който щеше да ме ужасява, ако не го бях виждала толкова пъти. Той потреперва и рязко си поема дъх.

Без да се замислям, аз се протягам да го погаля по ръцете.

— Какво искаше да ми кажеш? — питам го.

— Искам да ти покажа нещо.

Той се изправя малко несигурно и протяга ръка към мен, за да ме издърпа на крака. Мисля си, че сигурно щяхме да изглеждаме добре заедно, Джун и Енки в съчетаните си бели дрехи, ако имаше кой да ни види. В залата няма никого, макар че холото продължава да работи. Така ми харесва: дори когато водата е фалшива, първичната красота на Енки е истинска. „Следващото лято трябва да го направим пак“, мисля си аз. И тогава си спомням.

Той ме отвежда до далечния край на сферата и притиска нос в стъклото. Ако не поглеждам зад себе си, двамата с него все едно се носим във въздуха.

— Не биваше да те викам да даваш показания — казва той. — Имаш право да живееш собствения си живот. Както ми каза тогава, все пак ти ще го изживееш, а не аз.

Стискам ръце в юмруци толкова силно, че ноктите ми издълбават полумесеци в дланите. Как ми се иска да не бях казвала това.

— Но каква е цената на един живот?

Той хваща левия ми юмрук и нежно го разтваря.

— Аз също съм правил компромиси. Аз също няма да кажа на никого това, което знам.

— Само защото заплашиха Жил.

Очите му се разширяват, но той се усмихва.

— Значи знаеш за това?

— Не, но те познавам.

Той се заема с другата ми ръка, като отваря пръстите един по един. От докосването му кожата ми пари като от сока на люти чушки.

— Оресте избра Жил. Просто не се сети да избере теб.

— Какво общо имам аз, с каквото и да е?

— Джун, Джун — казва той.

Произнася го така, все едно името ми е текст на песен. Има красив глас — не знам защо някога съм смятала другояче.

— Колко пъти трябва да ти го казвам?

— Да ми го казваш?

Казвам това, макар да знам, че иска да ме целуне.

Този път устните на Енки са меки и сладки като джинджифил. Очите му горят, светли и тъмни, като съзвездия в нощно небе.

— Обичам те — казва той през колоните.

— Обичаш света — отговарям аз, а думите са приглушени от устни, езици и ръце.

— Не толкова много — отговаря градът-Енки.

Падам на колене на стъклото. Зъбите ми изтракват, но не усещам удара. Гладна съм; сграбчвам го за ризата и го дръпвам долу при себе си, обзета от такова отчаяно желание за това нещо, което почти не разбирам.

Устните му се спускат по врата ми и откриват дървото ми. Той разкопчава ризата ми и целува светлините. Толкова са ярки, че осветяват кръвта в устните му. Не мога да повярвам какви звуци излизат от гърлото ми, но той мълчи. Прегръщат ме светлините на града; аз летя.

— Мислех си, че няма да го направиш — простенвам аз, докато се качвам върху него. — Мислех си, че не ме искаш.

„Мислех си, че не ме обичаш.“

— Себелюбив съм — отвръща той със собствения си глас.

Не знам какво иска да каже, но не мога да го попитам.

Вече съм полугола и притисната в стъклото. Думите ми са разбити и мислите ми се изливат от устата като замъглени фигури, като безформени звуци, които изразяват единствено емоция.

Спомням си как беше с Жил: предпазливо, неловко, забавно. Почти не мога да повярвам, че това е същото действие. Холото примигва, а после угасва съвсем. Ръцете на Енки затреперват. Дали е от модификациите? Но той много добре знае какво прави, когато разкопчава панталоните ми и ги сваля надолу по хълбоците до глезените.

Проследил е моето дърво.

Забравям докъде сме стигнали. Ръцете ми са заплетени в косата му. Провиква се глас, който трябва да е моят. Аз съм себе си и се гледам сама.

Джун толкова го искаше.

Той ще я изгори без остатък. Но тя не мисли за това.

Той ми се усмихва; бялото на зъбите му улавя бялото на градските светлини. Присвивам очи, но не искам да ги затворя. Не мога. Искам да го виждам, вечно, докато никога повече няма да го видя.

Светлините примигват като светулка, която търси своя любовник. Отначало си мисля, че това са светлините в залата, но не — тук, във въздушната сфера, под нас е единствено градът, който се спуска към водите на залива.

Енки ме е прегърнал много силно. Потта ни се стича по стъклото и размазва проблясващите бели светлини.

— Какво — опитвам се да кажа аз. — Защо?

Но може би и Енки не е в състояние да говори. Навярно дори не може да говори с гласа на града. Вместо това просто хваща главата ми в ръцете си, целува ме така, сякаш ни остават хиляда години заедно, и влиза в мен…

„Какво усещаш, Джун?“

Усещам…

Светлините в Палмареш Треш са угаснали.

В тъмното сякаш се разтягам във всички посоки. Без тяло, което да стане свидетел на това, аз раста безгранично от удоволствие. Чувствам се като съзвездие, като идея, която обхваща разпръснатите звезди.

Но луната е почти пълна и в крайна сметка очите ми привикват. Гледаме се един друг в тъмната, тъмната нощ. Гледаме се един друг, докато не експлодираме, докато нервните окончания не принуждават очите ми да се затворят, а неговото лице се смачква като лист хартия, и нашите викове се превръщат в стонове и в дълги, разтърсващи въздишки.

Лежим и треперим в тъмното дълго време. После се сгушвам в Енки. Галя го по ребрата, като проследявам всяка извивка до нейния край. Накрая отпускам ръка до ключицата му, така че показалецът ми подскача по малко от всеки забързан удар на сърцето му.

— Ти щеше — казва той, без връзка с нищо друго.

Гласът му е прегракнал.

— Щях какво?

— Да кажеш името на леля Мария. Може би ти не си сигурна в това, но аз съм.

Мисля за това. Всъщност не мога да кажа, че е прав, но съм толкова щастлива, че смята така. Когато споменава леля Мария, спомням си за манипулациите, политиката и хаоса, който със сигурност кипи в нетипично тъмния град под нас.

— Не трябва ли да ги светнеш? — питам аз и го целувам. Той ме целува в отговор.

— След малко — отговаря. — Заплашиха и мамае на Жил.

— О. О, Енки…

Той почти не помръдва, когато го прегръщам. Доближавам устни до ухото му. Искам да го целуна или да прошепна нещо нежно, но вместо това чувам собствения си глас, който казва:

— Избягай с мен.

Може би майка ми не е можела да спаси папаи. Но аз мога да направя онова, което е най-опасно от всичко на света. Мога да опитам.

Единствената реакция на Енки е неестествената му неподвижност.

— Къде?

— Не знам. Където и да е. Токио 10. Акра. Салвадор.

— Никога не съм виждал Салвадор — казва той.

Знам това. Той никога не е виждал нищо друго, освен това място. Точно като мен. Но по някаква причина ми се струва важно да не го казвам. Спомням си, че майка му е от Салвадор.

— Добре, тогава Салвадор — казвам аз. — Дотам поне можем да стигнем пеша. Така казват.

— Добре, Джун.

— Добре?

— Ще избягам с теб.

Някъде далеч под нас забръмчава генератор. Светлините примигват, а после изведнъж оживяват. Енки ме прегръща силно и ме целува по главата.

— Трябва да тръгваме — казва. — Лелите вече идват насам.

Той плаче. Избърсвам очите му, преди да се изправим.

Ходила ли си да сърфираш по нитовете?

Знам, че не си. Обичам да задавам въпроси, когато вече знам отговора. „Ходила ли си да сърфираш по нитовете?“ — питам аз, а след това си представям твоя глас, когато отговаряш нещо като: „Никога не съм била толкова глупава, Енки“.

А сега ми се иска да знам какво точно ще кажеш в отговор, дали ще се намръщиш, или ще се разсмееш, или…

Ето как се сърфира по нитовете. Първо ти трябва дъска за магнитна левитация. Твоите обувки с нанокукички ще свършат работа, но повечето сърфисти използват и магнитни обувки. После си намираш някой хубав вътрешен нит. Едно от онези грамадни, блестящи метални неща, които сякаш никога не свършват. Най-подходящи са нитовете на тръбопроводите, така че почти винаги се сърфира в джунглата.

Изкачи се поне на десет метра над металната повърхност. Намери си място да се засилиш. После се затичай, извикай и скочи, като се опиташ да включиш магнитната левитация, да стъпиш върху дъската и да залепиш обувките си за нея. Имаш около пет секунди да го направиш, а ако се прецакаш, ами… имала си късмет, че изобщо си живяла.

Но може и да успееш. Може и да успееш да стъпиш на краката си върху дъската и да започнеш да се плъзгаш по-бързо от транспортна капсула надолу и надолу по гладката, безкрайна метална повърхност.

Може да спечелиш, а може и да загубиш.

Може да се окаже най-великото преживяване в живота ти, а може и никога да не го повториш. Това е проблемът с…

Там, където външните метеорологични датчици на града се свързват с центъра за производство на комунална енергия — там скрих моята любов към теб. И тя вероятно още е там, ако някога поискаш да я откриеш.

В седмицата преди рождения си ден събирам подаръци, като си мечтая да бяха за празненството, а не за най-опасния проект, с който някога съм се захващала.

Може и да умрем там. Но съм готова да поема този риск, а колкото до Енки, той със сигурност е готов да го направи. Когато Жил ме попита дали няма начин да го спасим, аз си помислих, че иска да му разкажа някаква приказка.

Но това не е приказка. С всяко затоплящо одеяло, запалка и пречиствател на вода, които внимателно крия в запасите си, аз се приближавам с една крачка до момента, в който ще изоставя всичко, което някога съм обичала.

Всичко, освен едно.

Енки прекарва това време с Жил. Мисля, че иска да се сбогува с него, защото сме взели решение да не му казваме за плана. За да предпазим Жил и неговата мамае, погрижили сме се градът да извади наяве секретна информация, ако нещо се случи с някой от тях двамата. Но Жил е известен; ако нещо се случи с него, целият град ще разбере. Лелите може да не приемат заплахата ни достатъчно на сериозно, ако неговата майка остане тук, сама.

Два дни преди рождения ми ден с Енки се срещаме с Уеда-сама в апартамента на посланика. Идеята беше на Енки, но Уеда-сама ни посреща с видимо облекчение и изненадваща готовност да приеме нашето предложение.

— Диверсия? — казва той. — От какво естество?

— Нещо, което ще ангажира вниманието на Лелите… ами, поне в продължение на пет часа — отговарям аз. — Ако можеш.

Уеда-сама кимва замислено, все едно нашата молба да разклати още повече отношенията си с властта в този град е съвършено разумна и представлява единствено логистичен проблем.

— Някаква творба на изкуството ли сте замислили? — пита ни той.

Енки се усмихва. Аз свивам рамене от неудобство.

— Нещо такова.

Уеда-сама не настоява да узнае повече. Просто се обляга назад и поглежда навън през високия прозорец на апартамента си, през който се вижда как мъглата скрива почти всичко друго, освен неясните очертания на залива. Отново си мисля колко уморен изглежда, колко стар, въпреки че годините не личат по лицето му. Когато се е родил, все още е имало живи хора, които са виждали Ню Йорк и Рио преди бомбардировките. Когато се е родил, мъжете все още са умирали от Y-епидемията.

Питам се какво е усещането да носиш толкова много история. Питам се какво вижда човек, който е петнайсет пъти по-възрастен от нас, когато ни погледне.

— В странен град живееш, Енки — казва той, все така загледан навън в мъглата.

Дали е забравил за молбата ни? Хвърлям поглед към Енки, но той не изглежда притеснен.

— Това е най-красивият град на земята.

— Някога Токио също беше красив град — казва тихо Уеда-сама. — Отдавна е изгубил красотата си, но о, какви сутрини имаше само, в които се събуждах и виждах нашата планина, обгърната в мъгла и сняг, и усещах уханието на жасмин от домашния олтар на жена ми, чувах вика на жерава в градината… казват ми, че в облака от данни има цели древни светове, пълни копия на Япония от миналото.

Но Уеда-сама не може да се качи в облака.

— Иска ли ти се да можеш да отидеш там? — питам го аз.

— Те си мислят, че са отишли на небето — отвръща той. — Но не разбират какво означава това. Означава, че са мъртви.

Енки се навежда над масата и отпуска ръката си на рамото на Уеда-сама.

— Ще ни помогнеш ли, Тошио?

Посланикът въздъхва и разтърква слепоочията си.

— За мен ще бъде чест да го направя, Летни кралю — отговаря той.

В деня преди рождения си ден откривам и последния подарък от моя списък: детектор за противопехотните мини, за които съм чувала, че все още лежат разпръснати под земята в полетата около Салвадор. Подобна технология се следи внимателно и се намира трудно, но аз се престорих на леля Яха и създадох впечатлението, че е необходима за някаква тайна политическа мисия. За мое изумление това обяснение свърши работа. Надявам се, че тя няма да има сериозни неприятности заради това, след като избягаме.

Защото се оказва, че аз много харесвам леля Яха. Мисля си за онова разгневено, погълнато от скръб петнайсетгодишно момиче, с което се е запознала, когато се е оженила за майка ми, и мога единствено да поклатя глава от съжаление. Предполагам, че трябва да съм благодарна за добрината, с която се отнасяше към мен през всички тези години. Йемандже ми е свидетел, че не я заслужавах.

Опитвам се да вложа всичко това в прегръдката, с която я изпращам, когато отива на работа тази сутрин.

— Какво има, Джун? — пита тя и се разсмива.

Обикновено не ставам толкова рано, че да я видя, преди да отиде на работа — не и през тези дни, когато Кралската кула е по-заета от всякога след катастрофалните ми свидетелски показания.

Подавам й лист хартия. Прерисувала съм нейния портрет от сватбата, като съм добавила някои детайли и лек цветен нюанс. Тя взима рисунката, но не се усмихва.

— Това е подарък — казвам.

Тя ме прегръща много силно.

— За собствения ти рожден ден? Ще те видя довечера — казва тя. — Ще се прибера по-рано.

— Майка ми ще се зарадва.

— Знам — отговаря тя.

Преди да излезе, леля Яха поглежда рисунката ми по начин, който дори нямаше да разбера преди една година.

Прекарвам следващите няколко часа в подготовка. Резервирам каюта на търговски кораб, който отплава утре вечер за Париж. Използвам фалшиви имена — надявам се това да е достатъчно, за да ги убедя, че наистина не искам да бъдем разкрити. Под матрака си съм пъхнала карти на Париж и маршрути през Иберийския полуостров. Ако имаме късмет те ще заключат, че сме заминали за Европа. Не храня илюзии, че това ще заблуди леля Мария завинаги, но се надявам да ни спечели достатъчно преднина.

Всичко това ми отнема доста време. А може би просто отлагам момента да изляза от стаята си, за да говоря с майка ми и да се преструвам, че всичко е както обикновено — или поне както е било за нас двете през последните две години.

Господи, колко ми липсва тя. Странно ли е това? Да ми липсва жената, която седи в салона на няколко метра от мен? Връзвам обувките си и вдигам раницата. Малко е голяма, разбира се, но в града вече ме познават достатъчно добре като творец, за да не изглежда съмнително.

Майка ми гледа към залива от своя люлеещ се стол.

Все пак там пръснахме праха на папаи, нали? В залива. Питам се защо никога не съм се сещала за това.

— Има яйца — казва тя, без да се обръща. — И папая, ако искаш. Първата реколта от оранжериите за тази година.

Мисля си, че ще повърна, ако се опитам да хапна нещо.

— Имам нещо за теб — казвам и прикляквам до нейния стол.

Подавам й купчина хартия, дебела колкото ръката ми.

— Не знам какво да правя с тях — добавям. — Но си мислех, че ти може да знаеш.

— Джун — казва тя, след като разглежда първите няколко листа. — Нямах представа… Мислех си, че си спряла да рисуваш след смъртта на Жоао.

— Но продължаваше да ми купуваш хартия.

Тя свива рамене и леко се усмихва.

— Може би съм се надявала.

Тя винаги е вярвала в моето изкуство — повече, отколкото папаи някога е вярвал в него. Колкото и да ме боли да си го призная.

Сядам до нея и наблюдавам залива, докато тя разглежда рисунките. Спомням си колко бях притеснена, когато трябваше да покажа изкуството си на папаи. Докато мамае ми даваше цялото одобрение, което той си спестяваше, а аз никога не си правех труда да й повярвам.

Накрая тя събира листовете на спретната купчина и ги оставя на масата.

— Прекрасни са. Сигурна ли си, че искаш да ми ги дадеш. Стига ми това, че съм ги видяла. А могат да свършат работа за Кралската стипендия. Ако все още се интересуваш от нея.

— Нарисувах ги за теб — казвам. — Не се тревожи за Кралската стипендия.

И, чудо на чудесата, тя не го прави.

— Толкова се гордея с теб, Джун.

— И аз се гордея с теб, мамае — казвам и се изправям. — Аз… ще закъснея тази вечер. Не ме чакай.

Тя вдига поглед към мен, все едно се надява на нещо, но после поклаща глава и отново потъва в стола си.

Тъгува за него. Чудя се как никога досега не съм го виждала. Иска ми се да се беше опитала да го спаси, но вече я разбирам така, както никога нямаше да мога да я разбера преди. Вече е твърде късно обаче.

Остава ни време единствено да се сбогуваме.

Когато се спуска нощта, аз съм там, където съм прекарала най-щастливите мигове в живота си: в градината на Жил. Слушаме най-новата музика на блокото „Крал Зумби“ и си говорим. Донесла съм раницата си, но казвам на Жил, че ми трябва за някакъв проект, и той е последният човек на земята, който ще приеме това за нещо странно.

— Спомняш ли си… — Той надига бутилката вино изпод одеялото, с което сме се завили заедно. — Спомняш ли си онзи път, когато бяхме на десет години и избягахме от къщи, за да отидем на „Триа Плаза“ през нощта?

Започвам да се кикотя, макар че почти не съм пила от виното.

— Бяхме толкова малки, че кажи-речи нищо не виждахме. Спомням си как си помислих, че ще ни стъпчат, когато започна музиката.

Той отпива от виното.

— Но бях толкова горд, когато се върнахме, въпреки че мамае ми забрани да излизам от къщи цял месец.

— Папаи не ми говори цяла седмица — казвам аз. — Мамае трябваше да го убеждава, за да ми проговори.

И двамата замълчаваме. Жил се обляга по-силно на мен и ми подава бутилката. Преструвам се, че отпивам, но той пие достатъчно и за двамата. За Жил не е характерно да пие толкова много, но го разбирам.

— Измисли ли нещо? — пита ме той, този път много по-тихо. — Някакъв начин да го спасим?

Сърцето ми започва да бие толкова силно, че Жил със сигурност трябва да го чуе.

— Жил, той е Летният крал. Какво бих могла да направя, след като целият град чака да види как ще умре след няколко месеца?

Думите ми са сурови, но точно такива искам да бъдат. Долната устна на Жил потреперва.

— Джун, не знам дали ще мога да издържа. Не просто да го изгубя, но и да гледам как ще умре?

— Вече си го виждал през други години — казвам аз.

Все едно не знам точно какво изпитва. Жил се изправя.

— С Енки е друго. Знаеш за какво говоря.

— Може би е така — отвръщам аз. — Но за Лелите не е друго. За Лелите той е Летният крал, който умира в края на зимата. Иска ми се да можех да променя това, Жил, наистина ми се иска, но няма какво…

Двуличието ме задавя, преди да успея да завърша твърдението си. Въпреки това Жил го чува до края.

— О, знам — казва той. — Предполагам, че просто си позволявам да мечтая.

— Жил — прегръщам го аз. — Хубаво е да мечтаеш. Затова те обичам. Поне това е една от причините.

Той отпива голяма глътка от виното.

— О, така ли? — казва той, като сполучливо имитира добро настроение. — А какви са другите?

— Ами… — отговарям аз. — Можеш да танцуваш например.

Хвърлям поглед към фоното си. Вече закъснявам. Не искам това да е последният път, в който съм в градината на Жил. Трябва да видя Жил отново, но това няма да се случи поне през следващите няколко месеца, а може би и години. И то ако изобщо успея.

А ако се проваля? Е, това така или иначе трябваше да е сбогуване.

— Трябва да тръгвам — казвам и се изправям. — Ще се видим скоро.

Жил повдига брадичката ми.

— Всичко наред ли е, Джун?

Свивам рамене.

— Не особено. Пази се, Жил. Обичам те, нали знаеш?

— Естествено — отвръща той. — Аз…

Той млъква и свежда очи към фоното на китката си.

— Нещо става — казва. — Получих пинг за извънредни новини. Явно се случва нещо на Десето ниво. Нещо с Лелите може би?

Уеда-сама.

— Може би — отвръщам. — Виж, наистина трябва да тръгвам.

Той ме прегръща за сбогом, но е разсеян, защото вече подвиква на своята мамае да включи холото, докато се измъквам през задния вход на градината.

В очите ми няма сълзи, докато тичам към „Хараси Плаза“, възловата точка на обществения транспорт на Осмо ниво. Цялата съм само инерция и ругатни. Уеда-сама ни обеща да направи нещо, за да ни осигури прикритие. Наистина ли съм се забавила толкова много при Жил, че съм пропуснала този шанс? Не обръщам внимание на жуженето на тълпата, докато хващам първата транспортна капсула. Не използвам нищо друго, освен обществените линии, но в края на работния ден те са ефикасни и анонимни. Пристигам в джунглата с около двайсет минути закъснение, но се надявам това да няма значение. Енки ме чака в центъра на паяжината.

— Съжалявам, че закъснях — извинявам се аз. — Трябва да побързаме. Уеда-сама…

Очите на Енки са празни.

— Кири — казва той. — Прерязал си е гърлото.

Крачките ми се забавят, после спират съвсем.

— О — казвам аз.

— Трябва да тръгваме. Уеда… Тошио се самоуби заради това. Нека да използваме тази диверсия.

Енки произнася последната дума с такава горчивина, че мога да се задавя с нея. Но е прав — няма смисъл да стоим тук, зашеметени от новината. Енки вдига раницата си на раменете и ме отвежда до част от паяжината, която никога не съм виждала. Там има тунел, достатъчно голям за малко превозно средство със собствен двигател.

— Води през скалата — обяснява той. — Предполагам, че това ще е четвъртият маршрут, който ще проверят, когато започнат да ни търсят.

Той поема през мрака. Аз се затичвам след него.

— Енки, аз…

— Аз съм виновен — казва той. — Идеята да го помолим за помощ беше моя.

Пресягам се и на третия опит откривам ръката му.

— Слушай — казвам и го дръпвам така, че да спре. — Той беше на повече от триста години. Нека да му признаем, че би трябвало да е знаел какво иска.

Част от празнотата може би напуска лицето на Енки. В тъмното ми е трудно да разбера със сигурност.

— Аз също знам какво искам — отговаря той.

Отнема ни почти четирийсет минути да се спуснем по стръмния тунел до повърхността на скалата. Градът изглежда изненадващо далеч, а недокоснатата трева, която се простира пред нас, мъртва през зимата — изненадващо пуста. От свежия въздух ми става лепкаво и страшно, но дори не си помислям да се върнем.

Енки е този, който спира, за да се обърне.

— Ще ти липсва ли? — питам го.

— Аз съм Кралят на този град — отговаря просто той.

А после ние двамата, Кралят и аз, побягваме.

Зима

Поехме по пътя към Салвадор като поклонници и като бежанци; на всяка крачка тишината на града, която натежаваше в мен, беше като молитва — към ориша, към Христос, към майка ми.

Молех се толкова силно, че чух нейния глас. Казваше ми: „Енки, какво си направил със себе си?“ и „Енки, трябваше да си вземеш по-здрави обувки.“

За обувките беше права. Ти беше похарчила и последния си реал за модерни термални обувки, а аз си бях взел само сандалите. Когато се опитах да ги сваля, ти каза: „Зима е, Енки“, и аз пак си ги сложих.

По пътя към Салвадор осъзнах и нещо друго: модификациите не замълчават само защото не могат да се свържат с някой град.

А нещата, с които говорят? Нещата, за които говорят?

Ти си мислеше, че говоря насън, и никога не споменаваше за това. Мислеше си, че продължавам да държа града в главата си, докато не видя дупката, която градът беше оставил в мен. Понякога сутрин ми се струваше, че виждам тревогата ти, която е замръзнала по одеялата ни и е надвиснала във въздуха, в парата от дъха ти.

Но през цялото време, докато вървяхме, ти нито веднъж не се обърна назад.

Първия път, когато виждам океана, спирам да дишам за няколко секунди. Цял живот съм била до водата, но никога не бях виждала нещо толкова сурово, огромно и страховито. Не знаех, че водата може да прави това. В крайна сметка мозъкът ми намира място за този чудовищен, прекрасен, оглушителен океански пейзаж. Отново се връщам към картата и продължавам по маршрута.

Вървим вече цял месец и през цялото време е ставало все по-студено, а пейзажът — все по-пуст. Реших да следваме линията на брега, макар и да подозирам, че по този начин на Лелите ще им бъде по-лесно да ни открият. Всички пътища са по-навътре, като сиви артерии, които прорязват безкрайната червена радиоактивна пустош. От разселването са минали четиристотин години, но почти никаква част от тази земя не е годна за живеене. Близо до океана въздухът е по-чист и има по-малки изгледи да чуем предупредителното бръмчене на нашия детектор за противопехотни мини.

Увила съм шал на лицето си, едновременно като последен опит да им попреча да ни открият и като защита срещу прахта. На всеки няколко километра се налага да спирам и да плюя. Енки не изглежда особено притеснен от всичко това, макар че все пак го накарах и той да се увие с шал. Странното е, че винаги мога да позная очите на Енки, дори когато носът и устата му са покрити с шала. Дори докато прекосяваме тази мъртва, замърсена земя, в тях грее светлина, съзнание и радост.

Щастлива съм, че избягахме. Щастлива съм, каквото и да се случи, защото тези очи не заслужаваха да умрат така, както искаха Лелите. Никога не съм срещала някой, който да е по-жив от Енки, и нещо в мен щеше да умре, когато видя как проливат кръвта му на жертвения си олтар.

Затрепервам и Енки се пресяга, за да хване ръката ми. Неговата топлина ме отпуска, макар и вече да не я намирам за успокояваща. Не знам достатъчно за модификациите му и никога няма да знам достатъчно за тях, но не може да е добре за него да поддържа толкова висока температура в продължение на толкова много време.

Той почти не спи нощем. Понякога сутрин го откривам проснат по гръб, с широко отворени очи, застинал в някакво състояние, в което почти не може да говори или да се движи. Налага се да чакаме, понякога с часове, докато му премине. Не ми казва защо.

В действителност не ми казва почти нищо, макар че през последните четири седмици сме разговаряли повече, отколкото през почти цялата година, откакто го познавам.

Той не ми казва нищо, но от друга страна, питам ли го и аз?

Енки изправя рамене срещу силния вятър. После лукаво казва:

— Лелята, която най-много искаш да видиш как чисти резервоарите за водорасли с четка за зъби.

Замислям се.

— Всичките?

— Това е против правилата. Имаш право да избереш само една, така че трябва да решиш — коя го заслужава най-много? Иса? Мария?

Той ми хвърля поглед през рамо, преди да добави:

— Или дори Яха?

Поклащам глава — рязко, почти неволно движение.

— Не и Яха.

— А, добре. Трябва да кажеш на Жил, когато… някой ден. Той винаги е искал да спреш да мразиш семейството си.

Както всеки път, мисълта за Жил е като болка някъде дълбоко в гърдите и в гърлото ми. Не съжалявам, че го изоставих, и понякога от това ми става още по-тежко.

— Да, знам — отговарям.

— Е, коя? Коя ще е Лелята, която ще върти четката за зъби?

— Оресте.

Той свива устни.

— Е, тя не е точно Леля…

— Тя е супер Леля. Лелята на Лелите. Ще й дадем позлатена четка за зъби от слонова кост, която подобава на положението й.

Енки започва да се кикоти, точно както се надявах.

— Тя ще те прокълне в червата, Джун.

— Няма значение, стига да не спира да търка…

— … и да се усмихва пред видеоботите.

Двамата се споглеждаме в общо, мимолетно ликуване. Лицата ни са скрити под непрозрачен плат, но въпреки това усещам усмивката му като своя.

— Какво щеше да направиш, ако беше Кралица? — пита ме той.

Вълните се разбиват зад гърба ми. Очите му стават големи, с разширени зеници.

— Никога няма да бъда Кралица — казвам аз и потръпвам.

— И все пак, ако беше?

Опитвам се да се разсмея, за да разсея странното напрежение, което тежи във въздуха.

— Щях да преместя цялата Кралска кула в джунглата. Щях да накарам Лелите да се научат да рисуват и да поръчам на най-добрите графитейрос да изрисуват тавана на парламента. Щях да имам Летен крал през всичките пет години и нямаше да го убивам накрая.

Енки не помръдва, освен, за да каже:

— Тогава той нямаше да бъде Летен крал, Джун. А просто Крал.

— Какво лошо има в това?

— Щеше да оставиш мъже да властват в твоя град на жените?

— Но ти вече властваш — възразявам аз. — Вече си Крал. А и мъжете могат да стават Чичовци. Никой не ги възпира да заемат постове във властта.

Той пуска ръцете ми.

— Така ли е наистина?

Не знам какво да кажа. Той не изглежда засегнат, не точно, и сякаш дори не ме обвинява в нищо, но въпреки това се чувствам така, все едно трябва да се защитавам. Иска ми се да кажа: „В момента минаваме през хаоса, който мъжете са оставили в света“. Иска ми се да кажа, че момчетата може би нямат толкова голямо участие във властта, но пък разполагат с повече свобода.

Но с всяко нещо, което ми се иска да кажа, все повече звуча като Леля. Като Кралица, каквато никога няма да стана.

— Съжалявам — казвам, макар и да знам, че това не означава почти нищо.

Той прави няколко големи крачки към белия пясък на брега. Аз го последвам.

— Обичам нашия град, Джун.

Това трябваше да е в минало време. Градът вече не е наш, за да го обичаме. Ние го напуснахме.

Но винаги Енки е този, който се обръща назад.

Колкото повече се приближаваме към Салвадор, толкова повече живот виждаме. Мъртвата зона, през която преминахме на север от Палмареш Треш, най-сетне отстъпва място на равнини от стрелковидна трева, напукана и кафява от зимния мраз. На неравни интервали са поникнали горички от зелен бамбук и аз се грижа всяка нощ да спим недалеч от тях, за да ги използваме за укритие. Като се изключи спорадичното жужене през нощта, което може би идва от хеликоптери в небето, няма никакви признаци за преследване от страна на Лелите. Опитвам се да не си позволявам да се отпускам, но понякога всичките ми мисли се носят между Енки и брега — сексът ни е като малка смърт, като жадувано докосване.

Забелязваме няколко стопанства, пръснати сред пустошта, но ги заобикаляме отдалече. Не можем да знаем кои от хората тук поддържат контакти с Лелите. Всеки би могъл да ни предаде. Известно ми е, че по-голямата част от търговията ни се води с места, които не са толкова далеч, колкото Салвадор, но Лелите, които така добре съм опознала през изминалата година, не биха оставили някое място на такова разстояние от техния град, без да пуснат поне няколко от пипалата на влиянието си в него.

Понякога пренощуваме толкова близо до тези самотни постове на цивилизацията, че можем да усетим миризмата на газовите им котлони и храната, която хората си готвят на тях. Омръзнала ми е рециклираната каша, богата на хранителни вещества, с която преживяваме вече повече от месец. Енки не се оплаква, но и той обръща глава към неподражаемото ухание на истинска храна също толкова безпогрешно, колкото и аз.

А после, една нощ, светлините пред нас са твърде ярки, за да идват само от една къща. На повече от километър разстояние пред нас, сред голата пустош, виждаме като факла първия град.

Приближаваме се към светлините бавно, но без да спираме. Би трябвало да си потърсим място за пренощуване, но според мен никой от нас не може да устои на мисълта за истински град, за група хора, след като толкова дълго сме били само двамата.

— Огради — казва Енки.

Това е първата дума, която излиза от устата му след часове мълчание.

— Какво?

Двамата приклякваме във високата трева и той ми посочва с ръка. Различавам неясно петно на изток от светлините.

— За какво са?

— Най-вероятно за добитък — отговаря той. — Някакво селско стопанство.

Вятърът се усилва, като носи едновременно вонята на кравите и вкусния аромат на готвена храна. За един лудешки миг си мисля да се промъкнем незабелязано, за да се наядем.

Но не. Това е първият град, който сме видели, след като напуснахме Палмареш Треш, и Лелите със сигурност ще ни потърсят там.

Дръпвам Енки за ръкава.

— По-добре да тръгваме.

Той не помръдва. Дори не съм сигурна, че ме е чул. Гледа в небето, макар че в него няма нищо друго, освен нощен мрак и толкова много звезди, че ме заболяват очите. Недалеч от нас се разнася ръмженето на автомобилен двигател. Ръмженето се усилва, докато се вслушваме в него.

— Енки — казвам аз толкова силно, колкото посмявам. — Изправи се. Трябва да тръгваме.

Дали това е поредният му пристъп? Колко време ще му трябва този път, преди да се раздвижи? Но нали тези пристъпи се случваха единствено сутрин? Дали състоянието му не се влошава?

Но тогава той ме потупва по ръката — разсеяно, все едно съм неспокойно куче.

— Шшт — казва ми.

Едва не му се разкрещявам, но автомобилът все повече се приближава. Тревата около нас е пораснала достатъчно високо, за да ни скрие от случаен поглед, но това няма да има никакво значение, ако ни прегазят.

Сграбчвам го за ръката и дърпам, но сякаш се опитвам да поместя скала. Само на няколко метра от нас светват подскачащи колони от светлина, които огряват неспокойната трева. Шумът от мотора утихва, а светлините на фаровете остават неподвижни. Дали са ни забелязали? Защо не се връщат в града?

Прекратявам опитите си да помръдна Енки. Или ще извадим късмет да не ни забележат, или не. Вече не мога да направя нищо по този въпрос. Ругая го наум, но дори не се ядосвам чак толкова: моят Летен крал винаги ще си остане такъв, какъвто е.

Двигателят се задавя малко, преди да угасне — на не повече от десет метра разстояние. От автомобила слиза мъж и застава с ръце на кръста, все едно е забравил нещо.

— Какво има, керидо? — подвиква жена от автомобила. — Пак ли нещо с двигателя?

Той поклаща глава.

— Не, просто ми се стори, че…

— Чух нещо — прошепва Енки много тихо.

Поглеждам го с широко отворени очи. Той не ми обръща внимание. Мъжът замръзва, после прави няколко крачки към нас, от които нервите ми се опъват до скъсване. Моля се да не ни забележи. Моля се да не сме в опасност.

И тогава Енки ме хваща за брадичката и обръща главата ми нагоре.

Над града се носи летяща машина — и само благодарение на пълната тишина чувам жуженето на витлата и двигателите, които я държат във въздуха.

На черния търбух на машината едва различавам прост символ, изрисуван със светеща бяла боя: пирамида.

Жената излиза от автомобила.

— О, по дяволите. Какво е това? Мислех си, че вече сме си платили рекета на партизаните.

— Палмареш — казва лаконично мъжът. — Тези поне няма да искат подкуп.

— За какви се мислят тези жени, че…

— Жители на Торкада — прогърмява гласът на нашия град.

Иска ми се да запуша ушите си с ръце не само заради силата на звука.

— Както несъмнено сте разбрали, нашият велик град изгуби своя Крал. Имаме основания да вярваме, че Кралят и неговата похитителка може би се крият някъде в тези красиви земи. В замяна на информация, която ще доведе до тяхното залавяне, ще получите награда в размер на един милион реала, които ще бъдат изплатени незабавно. Моля да приемете това като доказателство за искреността ни.

На фона на светлините на града едва различавам някакъв черен силует, който бързо се понася надолу. Тътенът, който се разнася, когато нещото се удря в земята, се чува дори от това разстояние. Не затварям очи; не си поемам дъх.

— Виктор — казва жената. — Какво беше…

Звучи изплашена. Не разбирам защо, докато мъжът не я прегръща през раменете.

— Не е мина. Не биха направили това, ако искат нещо от нас. Сигурно са пари.

Тя се отпуска малко и отново се обръща към автомобила.

— Тогава да отидем да видим какво е.

Виктор свива рамене и поема обратно към мястото на шофьора. И — слава на всички ориша — аз започвам да си мисля, че може и да се измъкнем живи от цялата история.

Но той спира. Раменете му се разтърсват съвсем леко, все едно е животно, което се опитва да се отърве от бълха.

— Емили — казва той и рязко посочва към автомобила. — Загаси фаровете.

— Какво? Вик…

Но той отново махва с ръка и тя загася фаровете.

В тъмното съм като сляпа. Пресягам се към Енки и го хващам за ръката, толкова топла в студения въздух, от който дъхът ми става на пара. Иска ми се да скоча на крака и да побягна, или просто да тегля една ругатня на всичко, което ни доведе дотук, но оставам неподвижна. Енки леко отпуска пръстите си на бедрото ми — дори в този момент той не е разтревожен или изплашен.

Дори в този момент той продължава да гледа право напред.

— В тревата има нещо — казва тихо мъжът. — Някакво… животно може би.

Не мисля, че Енки дори примигва. Просто гледа с модифицираните си очи, които отразяват светлината по начин, по който човешките очи в никакъв случай не могат да правят. Очите му светят в тъмното.

— Виктор, хайде да се прибираме. Навън винаги има плъхове и…

— Това не е плъх — отговаря мъжът.

Говори бавно, разсеяно. Поема към нас, докато не стига на по-малко от три метра разстояние. Очите ми са привикнали достатъчно с тъмнината, за да различа спечената кал по ботушите му. Миришат на глина, на изпражнения и съвсем леко на нещо антисептично.

Ръката ми вибрира от всеки оглушителен удар на сърцето. Ще повърна право върху тези старомодни работни ботуши. Ще повърна право върху нас двамата.

И тогава Енки, спокойно като Крал, надига глава съвсем малко над върховете на тревата.

Виктор е гледал някъде вляво от нас. Но сега главата му се завърта, сякаш някой я е дръпнал. Не издава никакъв звук — дори не изръмжава от изненада, — но пръстите му се свиват по-здраво около някаква пръчка, която държи в ръцете си.

Мъжът е по-млад, отколкото ми се е сторило по гласа му. Не бих го нарекла уако, но се питам дали има и десет години повече от мен. Може би това място прави хората да изглеждат по-възрастни; може би го прави животът. Единственото, което знам със сигурност, е как Виктор — този земеделец с изпражнения по ботушите и пръчка в ръцете — ще определи как ще премине остатъкът от моя живот.

Един милион реала.

Той знае кои сме. Дори никога да не е виждал холо, как е възможно някой да се обърка какво представлява Енки — как не е нещо точно определено, но сякаш притежава повече от всичко на света?

И тогава Енки навежда глава.

Мъжът се усмихва — не с радост, а с някаква ирония. И кимва кратко и рязко.

— Плъх — казва той, докато се връща с големи крачки към автомобила. — Естествено, че се оказа права, керида. Хайде да отидем да видим какъв подкуп са ни оставили онези жени, за да намерим тяхното жертвено пиле.

Оставам в тревата още дълги минути, след като си тръгват. Не бива. Би трябвало да настоявам да си тръгваме, да вървим през цялата нощ, само за да се отдалечим колкото можем повече от това място. Вместо това в ушите ми има лед, в устата ми има пръст, а в очите ми има звезди. Бяла ивица прекосява небето. Когато бях на осем или на девет години, Йеаску ми каза, че това е един от ръкавите на цялата ни галактика.

— Един милион реала — казвам.

Енки отпуска глава на гърдите ми. Знам, че го прави, за да ме успокои.

— Той няма да ни издаде.

— Откъде си толкова сигурен?

— Не съм сигурен.

Задавям се. „Просто трябва да доживееш до пролетта“, повтарям си аз моята мантра през последните два месеца, но тя вече не притежава силата да ме успокои.

— Енки, какво…

— Ще стигнем до Салвадор, Джун — казва ми той. — Обещавам.

И аз знам, че той не може да бъде сигурен и в това, но въпреки всичко му вярвам.

Палмареш Треш винаги е обичал кралските си особи. Мамае ми е разказвала, че в останалата част от Стара Бразилия ни мислят за хора, които страдат от мания за величие — жители на град, който е толкова убеден в собственото си превъзходство, че слага истински корони на владетелите си. Мислят ни за алчни, суетни и напълно невежи по отношение на това как изглеждаме в очите на другите.

И ние сме такива, разбира се. Кой може да го знае по-добре от теб?

(И ако искаш да кажеш, че това съм аз, недей. Аз съм мъртъв, Джун — не бива да го забравяш.)

Но въпреки това ние знаем нещо, което те не знаят. Чувала ли си за божественото право на Кралете? Кралските особи са божи дар, който сме получили по благоволение на нашите ориша.

Точно затова Кралицата не може да бъде избирана.

Точно затова Кралят трябва да бъде избиран.

Кралят е узаконяван от народа и освещаван от боговете. Неговият избор е върховен и несъмнен, защото той въплъщава цял един народ. На свещения олтар, под свещеното острие, неговата кръв притежава силата да превърне една жена в Кралица.

Това може да ти се стори нечестно. И може би наистина е така.

Но аз смятам, че нашите майки основателки са имали нещо друго предвид. Никога не е съществувала система, която да се саморегулира и балансира толкова добре, колкото Летните крале и техните Кралици.

Защото ние, Кралете, притежаваме власт — и винаги трябва да се отказваме от нея.

Когато пристигаме, Салвадор ни посреща по залез с един труп.

Тялото е на мъж — гранде, но не много възрастен, — облечен само с изпокъсани джинси. Мисля, че някой му е откраднал ризата и обувките. По средата на челото му сякаш е нарисувана дупка от куршум.

Отзад на главата раната е по-неприятна за гледане. Точно както на Уанади. Енки го обръща с крак, намръщва се и оставя трупа да падне обратно на пясъка.

После вдига поглед първо към мен, а сетне и към града.

Едва различаваме сградите на Горния град от мястото, където сме застанали — полуразрушените каменни здания на почти хиляда години, вероятно единственото нещо от миналото, което жителите на Салвадор са решили да съхранят. Варосаните стени на стара португалска камбанария в колониален стил сякаш светят в оранжево в гаснещата светлина на залеза.

По-близо, в Долния град, откъдето сме влезли, заоблените хълмове от натрупан чакъл отстъпват място на силуетите на плътно струпани бараки и пазарски сергии.

Светът е застинал около нас, а може би в някакъв момент от дългото си пътешествие нагоре по брега сме влезли в някакво друго измерение. Намираме се в един от най-големите градове на Стара Бразилия, а единствените хора, които виждам, са Енки и един мъртвец. Вълните се разбиват в брега долу, а горе в небето кряскат чайки.

— Къде са всички? — питам го аз.

Енки приема въпроса ми, като смръщва вежди. Пръстите му потръпват, докато се опитва да се свърже с града, но Салвадор няма нищо подобно на общ изкуствен интелект.

— Мисля, че това е някакъв вечерен час — казва най-сетне той.

— Твоята мамае ли ти каза?

Той се усмихва леко и ме хваща за ръката.

— Мамае си е тръгнала оттук много отдавна. Оттогава е станало по-лошо. Качих в паметта си всичко, което знае Палмареш Треш за Салвадор, още преди да тръгнем.

Аз преглъщам с мъка.

— Надявам се, че си бил внимателен.

Ако някой е установил тази кражба на информация, ще може да ни проследи по нея.

— По-добре да тръгваме — казва Енки. — Не знам кой го е убил, но може да се върне.

Той започва да се катери по най-близката купчина чакъл. Поемам след него, макар и да не знам къде отиваме или дали това е безопасно. Енки знае сто пъти повече за Салвадор от мен. И явно не от своята мамае.

А защото е качил цялата информация в мозъка си.

Дори тук не мога да избягам от последиците от неговите модификации. Май съм се надявала, че ще успея. Явно съм си мечтала, че той по чудотворен начин отново ще се превърне в човек, когато се отдалечи от влиянието на града и неговата технология.

Когато преодоляваме и втората купчина чакъл, натрупан като преграда, откриваме първите улици. По ламаринените стени на бараките са изрисувани ярки надписи, които рекламират храна, платове, билки и контрабандни технологии. Вратите са затворени, завесите са спуснати, светлините са приглушени. Ако се вслушам, тихите шепоти се сливат с бавните стъпки и лекото жужене в някакъв шум със свой собствен характер: музиката на спящия град. Шумовете на Салвадор не приличат на шумовете на Палмареш Треш, но въпреки това разпознавам нещо в тях. Улиците са превърнати в лабиринт от чакъл. Останките от пътната настилка се рушат от двете страни на пътеки, които са твърде тесни за всичко друго, освен за велосипед. Улиците се извиват, усукват се и според мен не водят наникъде, и дори Енки изглежда объркан. Подминаваме малки, затънали в мръсотия алеи, които сигурно са преки пътища към други части от лабиринта, но не влизаме в тях. Енки казва, че в тях няма достатъчно място за бой, а освен това все още не знаем къде сме.

Той се движи много бързо. Напрягам се, за да не изоставам, и вдигам толкова много шум, че понякога виждам лицата, които надничат през прозорците и пропуканите врати — и сигурно се чудят кой ходи по тези улици след вечерния час.

— Трябва да стигнем до Горния град — казва Енки, когато спира на едно кръстовище. — Там е по-безопасно. Бандите контролират тази част на града. Ако някой нарушава вечерния час, обикновено го намират мъртъв.

— Като онзи мъж на брега?

Енки прокарва палец по кокалчетата на ръката ми.

— Вероятно.

Започвам да треперя, но се насилвам да спра. Защо дойдохме тук? Аз исках да спася живота на Енки, а не да убия и двама ни.

Но всъщност знам защо. Защото той искаше да види Салвадор, града на своята мамае, повече от всичко друго на света. Дори сега, когато препускаме по кривите улици между бараките на този град, по-опасен от всичко, което съм виждала на холо, той се оглежда с безкрайно удивление. В погледа му не се чете радост, а нещо повече.

Слънцето вече е залязло и бараките от двете страни на тясната улица хвърлят мастилени сенки. Някъде от лявата ни страна, макар че не мога да определя на какво разстояние, остър пукот раздира неестествената тишина на вечерния град. Миг по-късно в небето се устремява дъга от цветен огън. Лилаво, зелено и искрящо бяло политат нагоре, избухват и плавно се спускат обратно надолу като дъжд от някакви странни, умиращи светулки.

— Какво…

— Фойерверки — казва Енки много тихо. — Мисля, че това е сигнал за…

Стъпки, изстрели и внезапни, опиянени мъжки викове раздират нощта по-остро от светлините. Звучи така, сякаш са ни обградили от всички посоки, сякаш ще ни открият и ще ни застрелят като горкия човек на брега.

— Насам — прошепва Енки и двамата поемаме по пътеката надясно.

Енки не знае къде отиваме — дори най-добрата карта на Салвадор не може да съдържа тези останки от улици и алеи, — но въпреки това му се доверявам. Той каза, че трябва да стигнем до Горния град. До онези красиви, добре поддържани руини на възвишението над бараките.

Изкачваме се.

Поне така си мисля, защото мускулите на бедрата ми горят и непрекъснато се препъвам по напукания паваж. Но може би просто тичаме твърде бързо, а аз съм изтощена, след като повече от два месеца съм вървяла през опустошени земи и самотни брегове, останала съм без сили от ходене, криене и ходене. Само за да стигнем до Салвадор — град, който иска да ни убие.

Енки спира. Блъскам се в него. Отварям уста да кажа нещо, но той протяга ръка зад гърба си и слага пръсти те си на устните ми. Дъхът ми спира в гърдите. Но през последните няколко месеца съм станала много добра в контролирането на страха си.

На няколко крачки пред нас тихо спорят две уаки. Момичето държи фенер и светлината му се стопява на няколко сантиметра зад термалните обувки на Енки, но тя е твърде заета да шепне нещо бързо и яростно, за да го забележи.

Момчето обаче го забелязва.

— О, мамка му — казва той.

Произнася го толкова силно, че неволно се свивам.

Момичето спира по средата на изречението — говори нещо за къщата на майка си — и проследява погледа на момчето.

— Черепи или Сърца? — пита ни тя, все едно чете погребална молитва.

— Въоръжени сме — казва момчето.

Той посочва към джоба си, но не протяга ръка към него.

Енки вдига ръце. Не мога да разбера защо, докато не си спомням един филм от времето преди разселването, който веднъж гледахме в училище. Някакви въоръжени мъже тичаха насам-натам из пустиня и се стреляха повече от два часа. Да вдигнеш ръце означаваше, че не искаш да убиеш някого. Означаваше, че няма нужда никой да пострада.

— Това е портокал — казва тихо Енки.

— Какво? — пита момичето.

Ръката, в която държи фенера, потреперва. Тя все още се бои от мисълта за онези, за които ни взе.

— В джоба му.

Енки продължава да държи ръцете си вдигнати, но говори спокойно, с нотка на хумор, която може би само аз мога да чуя.

— Освен ако вие, партизаните от Пернамбуко, не сте успели да направите портокал с оръжеен механизъм?

Момичето хвърля отровен поглед на момчето, което ми подсказва, че Енки е прав. Едва не се разсмивам.

Тя присвива очи към нас.

— Ние не сме…

Момчето я смушква с лакът.

— Занита, млъкни! Слушайте, които и да сте вие, няма как да знаете със сигурност какво имам в джоба си. Освен ако искате да заложите живота си на това, а? Нека просто да отстъпим и всеки да си продължи по пътя. Преди Черепите да ни открият.

— Освен това не сме партизани — добавя тя. — Все пак още сте живи, нали?

— Наистина ли е така? — казвам аз, преди да успея да се спра. — Няма нищо друго, освен банди и убийства?

Нищо чудно, че мамае на Енки е искала да се махне оттук.

Енки сваля ръце. Момичето прави крачка към нас. Ръката й вече не трепери. Кожата й е тъмна, както леля Яха казваше за хората от плоските градове, макар че не е толкова тъмна, колкото кожата на Енки. Има ситно къдрава коса, която ми напомня на моята, сплетена плътно по главата и стегната с цветни връвчици.

— Вие… какви сте вие всъщност?

Момчето се отказва да се преструва, че всеки миг може да извади оръжието си. Той хваща момичето за лакътя и казва:

— На кого му пука, а? Какво искаш, Черепите да те убият и да те изхвърлят на брега? Добре, ще отидем в къщата на майка ти, само да се махаме оттук.

— Ще ни вземете ли с вас?

Всички се обръщаме към Енки. Виждам, че говори съвсем сериозно. На лицето му е изписана онази усмивка — с полузатворени очи, само с устни, без да показва зъбите си, която щеше да означава, че си говори с града, ако все още си бяхме у дома.

Момчето поклаща глава.

— Какво говориш, по дяволите? Преди малко се канех да ти отнеса главата, а сега искаш да дойдеш с нас в къщата на леля ми? Да не си луд?

— Да — отговаря Енки. — Но беше портокал.

Момичето, Занита, започва да се кикоти. Мисля си, че нашият Летен крал може би е успял да го направи за пореден път — дори тук, където традициите на Палмареш Треш не означават почти нищо.

— Харесваш ми — казва тя.

— Занита…

— О, Томас, я млъкни. Погледни ги — те са същите като нас. Може би идват отнякъде във вътрешността.

— Виж им дрехите. На такива ли ти приличат? Виж му обувките. Това е висока технология. Може би ни помислиха за партизани, защото са прекарали твърде много време с тях?

Занита беше готова да ни вземе със себе си, но думите на Томас я карат да се поколебае. Тя вдига фенера и продължително оглежда Енки от глава до пети. Знам какво вижда. Красиво момче, облечено в твърде хубави дрехи за човек от този град, който няма връзки с бандите.

— Дявол да го вземе — казва тя.

В далечината се разнася нова пукотевица, която разтърсва тишината над града. Четиримата вдигаме очи едновременно, за да видим избухването на цветния огън в тъмното зимно небе. Още фойерверки? Щях да им се зарадвам, ако не бяха внезапните викове — вече по-близо — и някакво тракане, което звучи като удряне на пандейро, но може би е произведено от оръжие. Оглеждам се за нанооблак, но поне небето е чисто.

— Горящите сърца — казва Томас, силно уплашен.

— Сигурно е цветна линия — предполага Занита. — Те не носят барабани, ако искат да убиват.

— Барабани? — казвам аз с чувство на облекчение. — Значи няма опасност да…

— Винаги има опасност, когато говорим за Черепите или Сърцата — заявява Занита. — Цветните линии все пак са битки и хората все пак умират в тях. Особено онези, които се озоват на пътя им.

В небето отново избухва цветен огън, който този път не е достатъчно далеч. Виковете са пронизителни.

— Не можем да ги оставим тук…

— Господи, Занита!

— Ами ако загинат?

— Ами ако ни докарат партизаните?

Тя поглежда към Енки, после отново към мен.

— Откъде сте? Какво правите тук? И не ме лъжете. Господи Исусе, не ме лъжете, защото не искам да умрете тук. Разбрахте ли?

Енки среща погледа ми. Сигурно изглеждам полудяла от страх, защото той слага ръка на рамото ми, навежда се към мен и докосва бузата ми със своята.

— Кажи им каквото искаш — прошепва ми той. — Всичко ще бъде наред, обещавам.

Моят Летен крал обича да дава обещания, които няма как да спази. А аз обичам да им вярвам.

— Палмареш Треш — отвръщам аз тихо и бързо.

Томас замръзва. Занита подсвирва.

— Господи — казва тя, защото знае кои сме. — Хайде да тръгваме.

Томас не възразява.

Поемаме нагоре. Може би щях да бъда благодарна за това, ако не ми се струваше, че по този начин се приближаваме към източника на шума и виковете. Улиците вонят на сяра и дим, но виждаме единствено собствените си сенки, които подскачат в светлината на фенера на Занита. Минаваме напряко през алеи, в които мирише на изпражнения — толкова тесни, че се налага да се обърнем настрани, за да се проврем през тях.

Чудя се къде отиваме, но не ми е останал дъх да попитам. Дори съмнителната представа за разположението на града, която имах преди, изчезва по време на това лудешко бягство. Единственото, което мога да видя в мрака, докато тичаме през него, са проблясъци от ръждива ламарина и натрошен бетон. Улиците постепенно се разширяват.

Пред нас се появява светлина. Занита загася своята и вече не мога да разбера дали ръцете й треперят — дали се страхува толкова, колкото и аз.

— По-добре да се върнем — прошепва Томас.

— Къде? — пита Занита.

Очите ми са привикнали достатъчно към тъмнината, за да различа как той се извръща и скръства ръце на гърдите си. Новата светлина се приближава към нас; подскача като светулка, изящно и хипнотизиращо.

Енки ме докосва по ръката. Не казва нищо — никой от нас не проговаря, — но аз усещам думите, които напират под горещите върхове на пръстите му. Думи като „Няма да умреш, обещавам“.

„Не можеш да ми обещаеш това“, мисля си аз.

Енки се разсмива много тихо. Минава миг, в който ирационално се питам дали не ме е чул.

Над светлината се появява череп.

Череп с големи бели устни и щръкнала коса. Един по един до него се появяват и други черепи. Всички държат нещо, което първоначално взимам за фенер, но всъщност е по-странно: голям бял карамфил, който необяснимо грее в мрака.

Занита започва да се моли — истински католически молитви, каквито рядко могат да се чуят в Палмареш Треш. Енки я поглежда — с повече разбиране, отколкото мога да си обясня — и леко я дръпва назад в сянката на входа на единствената сграда на улицата. Двамата с Томас приклякваме до тях. Чудя се защо не се връщаме, защо не потърсим друго място, на което да се скрием от армията на немъртвите, но миг по-късно църковната тишина е нарушена от пронизителен крясък. Останалите Черепи му отговарят. Светлината на карамфилите им става по-ярка и осветява и останалата част от облеклото им: скелети, изрисувани върху прилепнали черни костюми.

А после от там, откъдето дойдохме, се разнася отговорът: взрив от цветни светлини, див и оглушителен смях. Горящите сърца, както ги нарече Томас.

— Готови ли сте за нас, ескелетос? — провиква се някой от новодошлата група.

Нарисуваните устни на първия скелет се разтеглят в широка усмивка.

— Това е прекалено лесно — казва той.

Миг по-късно по един от всяка банда се отделя от останалите и отива в средата на улицата, почти точно пред нас. Спирам да дишам. Ако не беше успокояващата, неестествена топлина на Енки до бедрото и ръката ми, щях да си помисля, че той е статуя.

Но двамата уаки не ни забелязват. Единият е бял като скелет, а другият е целият в ярки цветове, но и двамата са провесили барабани на шиите си и в мълчаливите им погледи се чете странна смес от другарско уважение и враждебна предпазливост.

— Правилата на цветната линия — обявява първият човек скелет. — Без ножове, без пистолети, спираме след първия повален войник.

Фосфоресциращите му устни се разтеглят в усмивка, която ме изпълва с ужас.

— Или след като вие избягате — добавя той.

— Никой няма да бяга — отвръща водачът на Сърцата, без да се усмихне. — Победителят получава улиците между Матату и Тороре. Заклевате ли се?

— Заклеваме се.

Очаквам още думи и демонстрации, но вместо това следва биене на барабани — силно, яростно и бързо. А после и смях, в размазано петно от цветно и бяло. За миг решавам, че съм се объркала, че това изобщо не е битка, а някакъв странен салвадорски танц.

Тогава избухва първото цвете. Навсякъде се разхвърчава вихрушка от бели листенца като шрапнел — едно от тях ме порязва по бузата, преди да се забие в гниещото дърво на вратата зад мен. Протягам се да го пипна, но то се разпада на пепел пред очите ми и на мястото му остава лепкаво черно петно.

— Нанотехнология — обяснява Занита, като вижда неразбиращото ми изражение. — Сигурно я получават от партизаните.

Точно като облака, който уби уаките у дома? Но аз нямах представа, че нанотехнологичните оръжия могат да бъдат толкова… красиви.

Бандите са толкова заети да се бият, че все още не са ни забелязали. Гръмотевичната врява на барабаните, експлозиите и виковете е предостатъчна да заглуши всички шумове, които бихме могли да издадем. Против волята си аз се отпускам малко.

— Добре, какво точно представлява цветната линия? — питам.

— Един от начините, по които младежките банди си разделят територията — отвръща Занита. — Бият се така, докато един от тях не падне на земята. Понякога убит, понякога не. Но поне не са толкова опасни, колкото партизаните. Ако успеем да се промъкнем покрай Черепите, остават ни само няколко пресечки до Горния град.

— И как ще го направим? — пита ядосано Томас. — Ще ги помолим учтиво? По средата на проклетата им цветна линия?

— Танцува ми се — обажда се Енки.

Всички го поглеждаме. Занита накланя главата си встрани.

— Какво ти се прави?

Енки се усмихва широко и започва да удря с крак в онзи влудяващ, наелектризиращ ритъм. Прилича на нещо, създадено от по-лудешките блокос от нашия град, но от друга страна, няма нищо общо с тях. Ако не се страхувах толкова, че всички ще умрем, може би и на мен щеше да ми се танцува.

— Танцува ми се — повтаря Енки.

— Ти луд ли си? — пита го Томас.

Енки свива рамене. После ме поглежда и протяга ръка към мен. По някаква причина аз я хващам.

— Той е Летен крал — казвам.

— Как мислиш, Джун? — пита ме той.

Нещо избухва само на няколко крачки от нас. Огненото кълбо облизва краищата на няколко от плитките на Енки. Той не забелязва това, така че аз ги загасявам.

Изведнъж си спомням за нас двамата в онази прозрачна сфера над града и за светлините, които угаснаха под нас. Не мисля, че дори Жил наистина има доверие на Енки, колкото и да го обича.

Но аз му вярвам.

— Естествено — отговарям.

Дали Занита и Томас казват нещо? Може би възразяват. Но аз съм в очите на Енки, в проблясването на зъбите му; трудно ми е да ги чуя.

— Най-добре да ни последвате — казвам им. — Ще се измъкнем оттук.

Знам, че не ми вярват.

Енки се изправя и прави няколко крачки по улицата. Аз го следвам. Покрай мен летят смъртоносните листенца; няколко от тях одраскват кожата ми. Това наистина е битка, но тя се води акробатично, театрално. Насилието не бърза да стигне докрай, а ритъмът на барабаните поддържа пулса му. Следвам Енки, като оставям адреналина да движи краката ми по-бързо от всякога. Двамата с Енки танцуваме със смъртта.

Не знам кога ни забелязват бандите. Може би в момента, когато Енки нарочно влиза по средата на мелето. Може би защото и двамата сме толкова предизвикателно невъоръжени. Но фенерите спират експлозиите си и цветята вече не се взривяват около нас.

Барабаните продължават да бият.

Един от Черепите прави крачка напред. Вдига цветето си, но очите му са изпълнени с любопитство зад светещата бяла боя. Той държи цветето в ръката си. Краката му пристъпват леко, в ритъма на барабаните. От другата страна Горящите сърца с техните кървавочервени пера и мъниста нямат нужда от окуражаване. Един от тях подхвърля топка във въздуха. Тя избухва в дъжд от фойерверки. Протягам ръка, за да уловя пепелта. Навярно имаше момент, в който всичко това можеше да завърши зле, но той вече е отминал, когато угасват фойерверките. Някой започва пронизително да надува свирка, друг напява припев. Всички танцуват. Енки се разсмива и ме целува. Някой подсвирва след нас и мога да се закълна, че се изчервявам до корените на косата си.

Занита ни настига. Гледа така, все едно танцуващите мъже около нея може да я застрелят всеки момент, и ме хваща за ръката така, сякаш без нея може да се удави, но и тя танцува.

— Къде е Томас? — прошепвам.

Тя свива рамене.

— Изглежда твоят Крал направи така, че денят на примирието да настъпи по-рано. Томас не вярва в това.

Иска ми се да му махна, за да дойде, но ако привлека вниманието им към нашето скривалище, те ще разберат, че сме оставили един от нас. Нямаме друг избор, освен да продължим.

Сърцата и Черепите са се смесили в своя танц, като продължават яростното си съревнование, дори без да се бият. Миризмата на твърд алкохол се смесва с тази на дим и кръв. Потта се стича в порязванията по тялото ми, за които дори не знаех, и аз се свивам от парещата болка. Енки танцува така, сякаш нищо друго не го интересува, но все пак продължаваме да напредваме към далечния край на тълпата. Към северната страна на улицата и Горния град. Тайно хвърлям поглед през рамо към вратата, но Томас все още не се е показал. Занита безпомощно свива рамене.

Когато стигаме до отсрещния край, скелетите от тази страна спират да танцуват и ни поглеждат. Носят оръжия, а не цветя. Енки също спира и отвръща на погледите им.

— Това беше смело — казва един от тях почти стеснително. — Можем да довършим линията, след като си тръгнете.

Той отпуска оръжието си. Другият скелет поглежда Енки, свива рамене и се обръща към тълпата. Енки минава между тях.

Занита и аз го следваме, като се държим точно като свитата на Краля. Раменете ми се стягат в очакването на куршума, който всеки миг ще се забие между тях, но Енки просто се движи още по-грациозно от обикновено. Това е единственото, по което мога да позная, че изобщо си дава сметка за опасността.

Вече почти сме стигнали до завоя на улицата, когато чуваме гласа му зад нас.

Интересното е, че го чувам първа въпреки оглушителните викове на бандите — доказателство, че танцът отново се връща към нещо смъртоносно.

— Почакайте! — провиква се Томас.

— О, боже — казва Занита, а думите й са едновременно молитва и ругатня.

Не знам защо просто не си остана в скривалището.

И може би никога няма да разбера.

Енки се затичва към него, но вече е твърде късно. Томас си пробива път през края на тълпата, като удря с лакът един от въоръжените скелети, които ни пуснаха да минем. Мъжът се олюлява, но възстановява равновесието си, намръщва се и вдига оръжието си.

Чувам изстрела като удар на барабан; Томас пада на земята.

Занита ни отвежда в родния си квартал, макар че не казва почти нищо. Тази сутрин заяви, че има нужда да се махне от къщата, и аз не мога да я виня за това.

С всичките тези молитви, свещи и сподавени сълзи човек може да си помисли, че Томас вече е умрял.

От друга страна, ситуацията не е много по-различна и аз просто не знам как ще се оправи той, ако не влезе в единствената добра болница в близост до Сао Роке. Недостъпно скъпата добра болница в близост до Сао Роке.

Занита ни попита дали, след като Енки е, ами, кралска особа, нямаме достатъчно пари, за да…

Аз дори не можах да отговоря. Наложи се да поклатя глава. Енки я погледна право в очите и каза, че съжалява, и повече не чухме дума за това.

Мисля, че и двамата се радваме на възможността да излезем навън и най-после да стигнем толкова близо до някогашната къща на неговата мамае. Тя е живяла в Горния град, но в далечния му западен край, близо до университета. Занита казва, че тогава това е бил един от по-безопасните квартали — преди около осемнайсет години. Докато партизаните от Пернамбуко не го бомбардирали като част от някаква продължителна окопна война срещу милицията, която вече е толкова оредяла, че на практика не съществува.

— Много от тези къщи вече се разпадат — обяснява ни Занита, докато вървим натам. — Всъщност никой не се върна да живее там. Понякога става така. Не знам какво ще намерите.

— Няма значение — отговаря Енки.

Не мога да определя дали наистина мисли така.

Енки няма адрес, а дърво. В нейната градина растяла стара гравиола — една от последните, преживели настъпващия студ. Тези дървета не се срещат често, но все пак това ми се струва твърде малко като информация, за да открием мястото.

Сега, когато сме толкова близо до целта, позволявам си да си фантазирам за бъдещето. Взела съм решението, че ако искаме Лелите да ни оставят на мира, не можем да останем в Южна Америка. Ще намерим някой търговски кораб, който потегля от тукашното пристанище, и ще пътуваме с него до следващото пристанище, независимо къде е то. Можем да продължим така с месеци, ако се наложи, за да заличим следите си. И в крайна сметка ще стигнем от другата страна на Атлантическия океан, в Порт Харкут или Лисабон. Ще си намерим друг град, също толкова красив и странен като Палмареш Треш, и ще заживеем там. И когато опасността премине, ще се обадим на Жил и ще му кажем да ни намери и…

И какво? Ще станем едно голямо, щастливо семейство?

Опитвам се да си го представя. Затварям очи и насила извиквам картини зад тях: двамата с Жил се смеем, Енки се научава да живее с модификациите си, очакват ни десетилетия музика, танци, изкуство и любов. Но картините изглеждат плоски и безцветни на екрана на въображението ми — мога да си ги представя, но не мога наистина да повярвам в тях. Когато отварям очи, Занита е спряла и ме гледа любопитно като птичка.

— Добре ли си? — пита ме. — Изглеждаш така, все едно майка ти е умряла.

— Баща ми — отговарям аз.

Занита свива устни и ме потупва по рамото, преди да продължи. Не ми казва, че съжалява, и с това ми става още по-симпатична.

Енки върви напред, а очите му изследват къщите със заковани врати и прозорци със страстта на творец.

Не знам какво ще стане. Толкова ме е страх от бъдещето, че дори въображението ми ми изневерява. Всяка сутрин се събуждам донякъде изненадана, че все още сме живи. Но не мога да споделя това на никой от двамата, затова изправям гръб и продължавам.

Енки се кълне, че гравиолата е оцеляла в бомбардировките, но колкото повече се приближаваме до стария квартал, толкова повече се съмнявам. Тази част от града е изоставена в сравнение с лабиринта на Долния град, в който пристигнахме. Гниещите, полуразрушени сгради, покрай които минаваме, понякога са обитавани, но най-често са плячкосани, а след това са оставени на графитейрос. Уличното изкуство тук не може да се сравнява дори с най-лошите постижения на джунглата. Виждам най-вече имена, изписани с големи, стилизирани букви, и от време на време по някой бял карамфил. Питам Занита за това, а тя само изсумтява.

— Това са улици за упражнения. Истинските графитейрос не пускат тези начинаещи до хубавите места по-надолу, до старите сгради. Затова те се качват тук.

Оказва се, че крайната ни цел е почти на един час път от къщата на майката на Занита в Горния град. Може би някога в Салвадор също е имало транспортни капсули, но сега вариантите са да се ходи пеша или да се използва автомобил. Енки разбира кога сме стигнали на улицата, защото е направил всичко по силите си да качи в паметта си всяка възможна карта на този квартал от библиотеката на Палмареш Треш, преди да потеглим. Вече обсъдих подробностите със Занита, макар че според мен тя е започнала да подозира нещо неестествено във факта, че той познава толкова добре този град.

— Ето там — казва той и посочва миниатюрна къщичка на няколко крачки пред нас.

Покривът е хлътнал, а вратата липсва. Не знам защо Енки е толкова убеден, докато не го настигам. През отвора на липсващата врата ясно се вижда задният двор, потънал с ръждясали ламарини, натрошен бетон и проскубани затревени петна, потъмнели от студената зима.

И едно дърво — по-високо, отколкото съм си го представяла, точно зад мястото, където трябва да е била кухнята.

— Сигурен ли си? — пита го Занита.

Говори тихо и разтревожено. Питам се дали не си е спомнила за Томас.

Енки се изкачва по прогнилите стъпала, които водят към входа на къщата, и опипва с ръка това, което е останало от трегера над вратата.

— Тя е издялкала името си тук, когато е била малка — казва ни той. — Виждате ли?

Дъхът ми спира за малко. Никога не съм чувала такава тъга в гласа на Енки. Напомня ми за моята. Заставам на пръсти и едва различавам останките от детински неравните букви: Синтия.

— Никога не съм знаела как се казва — отбелязвам.

Той свива рамене.

— Никога не съм ти казвал.

Двамата заедно пристъпваме през прага. Занита подвиква зад нас:

— Сигурни ли сте, че е безопасно?

Не й обръщаме внимание. Голяма част от къщата е задръстена от парчетата, които са изпопадали от хлътналия покрив, но все пак остава достатъчно място, за да се промъкнем до градината. Ръцете и лицето ми са покрити с пот и мръсотия. Усмихвам се. Това ми напомня за времето, когато с Енки започнахме да работим заедно — удоволствието от мръсното, уморително физическо изкуство. С тази разлика, че сякаш вече не се занимаваме с изкуство.

Когато излизаме под откритото небе в градината, избърсвам ръце в панталона си и вдигам очи. Виждала съм гравиола в оранжериите на Палмареш Треш, но това дърво не прилича особено много на тях. Листата му са струпани на кафяви, повехнали китки. Няколко изсъхнали плода се люлеят на вятъра. Поне дървото все още не е паднало. Сигурно просто е умряло — зимата беше необичайно студена дори толкова на север в Салвадор.

— Енки, аз…

Не мисля, че ме е чул. Той прокарва пръсти по дебелото стъбло. После просто прави крачка назад и го гледа. Занита зад мен е преодоляла страха си от разрушената къща и също се промъква в градината.

— За това ли е дошъл? — пита тя.

Не мога да определя дали го казва невярващо, или тъжно.

— Носиш ли лопатата, Джун? — подвиква ми той.

Това ме изненадва, но моментът не ми се струва подходящ да му задавам въпроси. Свалям раницата от гърба си и ровя в нея, докато не намирам нашия комплект инструменти. Два ножа, лопата, котлон с горелка и палатка — прибрани в кутия, голяма колкото ръката ми. Комплектът ни струваше повечето реали, които ми бяха останали след покупката на термалните дрехи, но през последния месец беше безценен. Изваждам лопатата, натискам копчето и гледам как се отваря на земята.

— Господи — казва Занита. — Нанотехнология ли е това?

— Не. Лелите не са големи почитателки на наното.

Тя се разсмива.

— Да, чувала съм.

Вдигам сглобената лопата и я подавам на Енки. Той прикляква пред дървото.

— Съжалявам — успявам да кажа аз.

Той вдига поглед към мен и взима лопатата.

— За какво? — отговаря. — Това е просто едно дърво.

Енки смръщва вежди към земята, после бавно обикаля дървото. Спира на мястото, най-близо до онова, което е останало от прозореца на кухнята.

И започва да копае.

Двете със Занита се споглеждаме, но няма какво толкова друго да направим, така че сядаме на земята и го гледаме. Енки копае, докато не стига на около трийсет сантиметра дълбочина, после спира. Доколкото мога да определя, но е достигнал до нищо друго, освен пръст и камъни.

— Намери ли съкровището? — питам го.

— Не още — отговаря той и се заема да копае втора дупка, малко по-надясно от първата.

На третия опит Енки намира нещо. Продължава да копае още малко по-дълбоко, после спира и захвърля лопатата настрани. Застава на колене до дупката и продължава да рови с ръце, докато не издърпва от земята парче мръсен, изгнил плат. После го вдига към слънцето с усмивка, от която ми се приисква да го прегърна.

— Какво е това, по дяволите? — пита Занита.

Свивам рамене и го доближавам. Нещото е парцалена кукла. Или поне преди е било. Лицето на куклата е просто съшито на ръка, а тялото е дебело, облечено в парцаливи останки от официална бяла рокля.

— Прилича на Леля — отбелязвам аз.

— Нали?

Той гледа куклата развеселено, с половинчата усмивка. Сядам до него, така че да облегна гръб на стъблото на мъртвото дърво, а ръкавът ми да докосва неговия.

— Мамае ми каза само веднъж, че го е заровила тук. Според мен си мислеше, че съм твърде малък, за да запомня.

— Какво е това?

Когато ме поглежда сега, оставам поразена колко спокоен изглежда, колко умиротворен. Никога не съм виждала Енки толкова отпуснат.

— О, бем-керер — казва той, като кой знае защо шепне. — Понякога изобщо не ме разбираш, а понякога ме четеш толкова ясно.

— Как се справям днес, Енки?

Той ми подава куклата.

— По-добре ти да я вземеш.

Някога белият плат на роклята изцапва ръцете ми с червена пръст. Куклата мирише малко като катинга и изведнъж ме обзема такава носталгия по дома, че ми идва да повърна.

— Но тя е на твоята мамае — възразявам.

Едно малко момиче на име Синтия е обичало тази кукла. Една млада жена на име Синтия, бременна с бъдещия Летен крал, е заровила тази кукла в градината си. Но защо?

— Спомняш ли си какво ти разказвах за нея? Как е убедила Лелите да я пуснат в града?

— Библиотеката? — казвам аз.

И тогава си спомням: тя беше направила две копия от секретната информация, преди бомбардировките да сринат университета до основи. Едното копие беше донесла със себе си в Палмареш Треш. А другото…

Свеждам поглед към куклата.

— О — казвам аз и тогава си спомням за Занита.

Тя старателно не ни обръща внимание, облегната на срутената стена, заета да дялка един паднал клон с джобното си ножче. Общо взето, й вярвам, но ако наистина държа в ръцете си единствения оцелял екземпляр от университетската библиотека на Салвадор, изглежда ми по-разумно да запазя този факт само за себе си.

— Ей — подвиквам й.

Тя вдига поглед.

— Готови ли сте вече? Може ли да ме почакате още малко? Това дърво е много добро за работа.

Навеждам се към нея, за да видя по-добре. Тя работи по опашката на нещо, което прилича на животно с четири крака — може би крава или кон. Занита не бърза, а изпипва детайлите, на което не мога да не се възхитя.

— Доста е хубаво — отбелязвам аз.

Тя свива рамене.

— Просто си играя с това. Томас казва, че си губя времето.

— Изкуството никога не е загуба на време.

Занита ми хвърля първата истинска усмивка, която съм виждала на лицето й през целия ден, но тя скоро е удавена от някакво друго изражение. Свивам се от неудобство, когато си спомням плиткото дишане на Томас на леглото на втория етаж и приглушения шепот, с който роднините му обсъждаха какви варианти са им останали.

Братовчед й може да умре днес, но Занита седи тук с нас.

Хората се справят със скръбта по различни начини. Аз би трябвало да го знам най-добре.

Енки се изправя, отчупва клон от мъртвото дърво, дебел колкото китката му, и се приближава до нея.

— Ще ми покажеш ли как го правиш? — пита той неочаквано стеснително.

Занита го поглежда вторачено за миг, после свива рамене и хвърля наполовина завършената фигурка в тревата.

— Разбира се, защо не? — казва тя. — Имаме още време.

Досега не съм се занимавала много със скулптура, какво остава за дърворезба (в Палмареш Треш е престъпление да се секат дървета). Но също като Енки, и аз не мога да устоя на нов вид изкуство. Заставам до тях и гледам като омагьосана как Занита работи с малкото острие, докато му показва как да свали кората.

— Не забравяй да следваш естествената посока на дървото. Трябва да работиш с него, а не против него, нали разбираш?

Енки хваща ножа със сигурна, спокойна ръка, все едно цял живот е работил с острие. Но може би наистина е така, след като е отраснал в джунглата. Отначало движенията му са груби и несигурни, но той сякаш не забелязва това. Занита му дава съвети и от време на време му показва на собствената си фигурка. Енки я гледа с очи, които сякаш ще я погълнат, и после опитва отново.

Тя го докосва по ръката и рязко се отдръпва.

— Ти… добре ли си?

Енки ме поглежда. Очите му сякаш ме питат: „Какво, да й кажем ли?“.

В устата ми се е събрала слюнка; налага се да си напомням да преглъщам.

— Високата температура е от нещо, което му направиха Лелите — казвам аз, макар че това е толкова далеч от истината, че почти е лъжа.

Занита се намръщва.

— Е, явно това е цената на живота в рая.

Рай? Аз обичам града си, но никога не бих го нарекла така. Занита изглежда ядосана и дистанцирана. Енки затваря очи и се отпуска по гръб. Лъчите на слънцето стигат до лицето му през мъртвите клони на дървото, така че почти не прилича на човешко същество. Дишането му е станало плитко и неравномерно, но в последно време това се случва толкова често, че не му обръщам внимание. Всичко ще се оправи, когато стигнем до Лисабон, до Париж или докъдето там ще стигнем.

Но сега откривам, че съм извадила двата ножа от раницата си и ги отварям.

— Имам една идея — казвам.

— Каква е тя, принцесо?

В гласа на Занита има повече горчивина, отколкото се чете по лицето й. Знам, че донякъде ни обвинява за това, което се случи с Томас, и може би има право.

Енки отваря очи. Зениците му са толкова разширени, че очите му изглеждат почти черни; устните му помръдват едва забележимо. Не знам кого чува в момента, но не слуша мен.

— Защо да не резбоваме цялото дърво? Всеки от нас може да вземе по една трета от него.

— Това е… странно — казва Занита.

— Това е изкуство — казвам аз.

Тя взима ножа си и го подхвърля във въздуха.

— Ти си малко пристрастена към изкуството, нали знаеш?

Разсмивам се.

— Казвам се Джун — отговарям аз.

— И е най-добрият творец в Палмареш Треш.

Не мислех, че изобщо ни чува; не знаех, че помни това. Енки се изправя до седнало положение. Занита поклаща глава, все едно не може да повярва, че ни слуша, но идва с мен, когато се приближавам до дървото.

— Какво да направя? — пита ме тя.

— Каквото поискаш.

Тя се намръщва, но по-скоро съсредоточено, отколкото неодобрително. Миг по-късно се заема с дървото. Енки работи от другата ми страна. Аз хващам ножа си. Дънерът на дървото е плътен, но не прекалено твърд — идеален за дърворезба, точно както каза Занита. Не съм сигурна какво правя и нямам никакъв опит в това изкуство, но онова познато спокойствие, онова интензивно, всепоглъщащо съсредоточава не ме заливат като вълна. Минало е толкова много време, откакто съм имала възможността просто да творя нещо, да се отдам на радостта от изкуството, без да мисля за политика или за последствията от него.

Следобедното слънце потъва към хоризонта и топли гърба ми. По улицата крещят и се боричкат деца. Представям си, че играят футбол, както правехме двамата с Жил в скучните летни вечери, преди всичко да се промени. Изритвам обувките си и заравям пръстите на краката си в пръстта, затоплена от слънцето. Вдишвам уханието на червеи, ръжда и току-що издялкано дърво. Не поглеждам към Енки, но усещам как резбова дървото на майка си с такава яснота, все едно е продължение на самата мен. Тъмната кожа на ръцете му, светлата кожа на дланите му, почти религиозният плам, с който работи по дървото — те са мои, защото са и негови.

„Ти си сърцето ми“, мисля си аз и знам, че ме чува, защото ръката му се протяга да улови моята. В любовта на Енки съм на сигурно място. Модификациите вече нямат никакво значение. Той може да обича целия свят и аз няма да му се сърдя заради това.

Губя представа за времето. Всъщност не знаех какво ще резбовам, преди да започна, но сега се съсредоточавам в задачата с цялата си енергия и ограничените си умения. Минава може би час — или поне достатъчно време слънцето да изгори до въглен, а аз да започна да присвивам очи, за да различавам детайлите в работата си.

От улицата навън се разнася някакъв шум. Мисля си, че това са други деца, които ритат топка, и продължавам да резбовам. Занита отстъпва от дървото.

— Трябваше да го направя — казва тя.

Не й обръщам внимание. Само още няколко минути и ще съм готова. Минало е толкова много време, а не знам кога отново ще имам възможност да творя, след като с Енки продължим по пътя си.

Къщата е осветена от мощни прожектори, които хвърлят достатъчно сияние върху дървото, за да ми помагат да работя. Не си правя труда да се обърна; все пак съм прекарала целия си живот в града на светлините.

Но това е Салвадор, а милицията и бандите никога не са харесвали толкова силно осветление.

Енки ме прегръща през кръста и отпуска главата си в ямката на врата ми.

— Джун — казва той. — Бем-керер.

— Джун Коста.

Бих познала гласа на леля Мария навсякъде.

— Хвърли оръжието и отстъпи от краля.

— Иначе Томас ще умре — казва Занита.

Иска ми се да й кажа да си затваря устата, да пропълзи обратно през къщата със своя един милион реала и да ходи да спасява живота на Томас, защото току-що е съсипала моя.

Но имаме толкова малко време — толкова малко, че не си струва да го пропиляваме за нещо толкова безсмислено като гняв.

— Бягай — казвам аз.

Облягам се върху него, като оставям тялото му да запълни празнината между нас. Той ухае на дърво, на трева, на куклата на своята мамае, забравена сред руините. Като земята, която гори.

— И без това ще умра — казва той.

Езикът му докосва ухото ми. Потръпвам.

— От модификациите. Още от първата, която ми направиха на церемонията, след като спечелих изборите. Независимо какво се случва, Джун, те трябва да са сигурни, че ще умрем след една година.

Съзнанието ми е чисто като езеро. Разбирам го идеално.

— Тогава защо дойдохме тук?

— Заради това. Заради теб.

Той повдига брадичката ми, за да ме накара да погледна. Нашето дърво се е превърнало в нещо твърде красиво, за да отбелязва нещо толкова грозно. Занита е направила карнавал — скелет на Череп, нашарен с пера и огън. Изобразила е битката, която едва не уби Томас — смъртта и живота, които танцуват сред руините на града. А Енки? Той е направил олтар, като онзи в големия храм на града. Грубо издялана фигура, която лежи под острието.

— Знаел си, че идват?

— Чух го. Градът. Чух как им помагаше да пилотират.

— Можехме да избягаме.

— Аз ще умра въпреки това.

— Но защо да е в ръцете им?

Казвам го силно и сподавено. Леля Мария отново ми казва да отстъпя встрани, а Енки не помръдва.

— Време е да се прибираме у дома, Джун — казва той. — Трябва да се прибираме у дома.

По някаква причина отново вдигам поглед към дървото. Средната дърворезба е по-груба от другите две. Оказва се, че все пак не ставам за нищо. Но от мъртвото дърво ме гледа моят папаи. Моят мъртъв папаи, който се усмихва, свири и живее.

Той изгуби музиката и може би затова никога не можа да намери моето изкуство. Затова се наложи да го открия сама.

— Летни кралю — казва леля Мария. — Трябва да тръгваме.

Енки ме целува по ухото. После обръща главата ми, така че да вкуся само ъгълчето на устните му. Аз съм кристално ясна, аз съм езеро, аз съм светлина.

Аз съм нищо.

Той ме пуска.

— Има една песен — казва той и прави крачка назад.

— Винаги има една песен — отговарям аз.

Леля Мария застава точно зад него. Две служителки на охраната ме хващат за ръцете, но не помръдват.

— „Прости ми дързостта, че го признавам — изпява той лошо. — Но винаги ще те обичам.“

— Сигурен ли си, че е така? — питам го аз, макар че и аз съм сигурна.

Той се усмихва.

— О, Боже, колко е тъжно. Несигурността на любовта.

— Тръгваме, Енки — казва Леля Мария.

Енки сякаш не я чува.

— Чакай ме — казва ми той. — Аз ще умра, но ме чакай.

Той се обръща. Той се отдалечава. Провиквам се след него, без да мисля. Опитвам се да го последвам, но жените от двете ми страни ме задържат. Едната вдига ръкава ми, а другата ме убожда по ръката.

Енки си тръгва с Леля, която ще го убие след две седмици. Плитките му греят в светлината на фаровете на техните автомобили. Обувките, които мрази, прекосяват развалините на къщата на неговата мамае. Дрехите му са мръсни от градината. Ръцете му току-що са докосвали моите.

Поглежда ли назад? Аз се свличам на земята. Главата ми се отпуска на рамото.

Поглежда ли назад?

Кожата ми гори там, където ме е докоснал за последен път.

Продължавам да гледам мястото, където беше той, докато всичко не угасва.

Моят папаи умря през юли — мисля, че го направи от добро сърце.

През последните няколко месеца неизменно правеше всичко от добро сърце, от което ставаше още по-лошо. Отначало двете с майка ми се помъчихме да го разубедим. Пращахме го при свещеници, жрици маес де санто и лекари. Опитахме се да проявим разбиране, но в крайна сметка се оказа, че единственото, което трябва да разберем, е как той е приключил с живота.

— Изгубих музиката — казваше той.

И аз се опитвах да му я върна с песента си. Но и двамата знаехме, че никога не съм разбирала музиката като него, и той само се усмихваше и се обръщаше. Подари музикалната си колекция на колега от университета. Аз му купих още музика и се опитах да му я пусна. Той раздаде дрехите и книгите си. Регистрира се в медицинската служба, за да дари частите от тялото си, които могат да се използват, преди да го кремират. Отиде на задължителната терапия, написа задължителните обяснения и изчака задължителния период на размисъл, преди да го направи. И през цялото време нито веднъж не се поколеба, нито веднъж не се усъмни в решението си.

Бордът за кири одобри молбата му. Майка ми имаше десет дни, за да подаде официално възражение от страна на семейството — така щяха да ни дадат още шест месеца, през които да се опитаме да разубедим папаи, преди бордът за кири отново да разгледа неговия случай.

Но тя отказа да го стори.

— Жоао иска да направи това. Просто трябва да уважа решението му. Не мога да го карам да се влачи още шест месеца.

Но аз знаех какво иска да каже всъщност: че тя не може да издържи още шест месеца, през които да гледа как нейният съпруг търпеливо, спокойно, с добро сърце жадува да умре.

Спомням си, че й крещях: „Ти го убиваш!“. Не се съмнявам, че съм й крещяла и по-ужасни неща. Тогава започна всичко, разбира се. Не след това, когато тя ме запозна с леля Яха, или на тяхната сватба. Естествено, че не. Аз спрях да обичам мамае в мига, в който реши да остави папаи да си отиде.

Тогава все още не разбирах какво означава да оставиш някого да си тръгне. Предполагам, че не съм знаела много за любовта.

Опитах се сама да подам възражението. Служителката от регистрационната служба ми даде носна кърпа и изчака да спра да хлипам, преди да ми обясни, че трябва да съм навършила трийсет години, за да мога да подам възражение срещу молбата за кири от страна на роднина. Казах, че говорим за моя баща. Тя каза, че това е много неприятно, но на уаките просто не може да се вярва, че знаят кога е време да си отиде гранде.

Тогава Жил не говореше много, но винаги ме изслушваше. В света на гранди, които не спираха да говорят, неговото мълчание ми помогна да не полудея. Жил винаги е бил страхотен в разбирането. И не разбираше само мен — а и моите мамае и папаи. Разбираше цялата ужасна бъркотия, но и той не виждаше по-добър начин да излезем от нея.

Молбата на папаи премина през официалния процес на одобрение. Той насрочи дата: 3 юли, защото така поне нямаше винаги да свързвам смъртта му със собственото си име.

Аз казах, че не искам да свързвам смъртта му, с каквото и да е, но мамае само ме погали по косата и ми каза, че трябва да бъда силна.

Той ми остави своите екземпляри от „Захир“ и „Истинската палмарина“ — двете хартиени книги, които беше взел със себе си по време на дългото си пътешествие около света с търговските кораби. Когато бях малка, обичах да ги докосвам, но от години не се бях сещала за тях.

Отказах да ги взема. Когато той настоя, аз ги хвърлих в залива.

В този ден плаках повече, отколкото една седмица по-късно, когато наистина умря. Струваше ми се толкова празен, толкова тъжен и смутен. А сега, когато зад гърба ми има повече от три години от неговото отсъствие, идва ми да ударя плесница на онова момиче, което съм била; ако можех, щях да я убия на място. С какво право е постъпила така? Защо е пропиляла последните си мигове със своя баща? Как е унищожила единственото, което той е искал да остави след себе си?

Папаи беше с бяла роба, без обувки. Когато го видях във вестибюла, изглеждаше разсеян, но по-щастлив, отколкото го бях виждала с месеци.

Той целуна мамае и прошепна нещо на ухото й. Тя кимна, а очите й останаха сухи.

На мен предложи прегръдка. Аз му отказах.

— Надявам се да живееш щастливо, Джун — каза ми той. — Вярвам, че ще бъдеш велика.

Това беше последният път, когато го видяхме жив. Няколко часа по-късно ни доставиха урната.

— Той си отиде спокойно — каза ни сестрата, която го беше приела.

Разпръснахме праха му в залива, пронизвани от леден вятър на едно корабче, откъдето можехме да виждаме как слънцето залязва зад града. Нито едната от нас не плака.

Махнали са ми дървото. Когато за пръв път го осъзнавам, докато гледам голото си тяло в единственото малко огледало, започвам да се смея. Поне са го направили качествено. Бледите белези, където преди грееха светлините, след известно време ще изчезнат. Тогава пак ще изглеждам точно както всички останали хора. Смея се толкова, че ме заболява.

Това ми се струва жалък, дребнав жест — все едно, като премахнат уникалното изкуство по тялото ми, могат да премахнат духа на промяната, обхванала този град.

Не си спомням много за това как стигнахме дотук. Само отделни моменти от дълго пътуване с автомобил по земя: изгнил кораб, заседнал на дюна; купчина клони, избелели като китови кости; ручеи от застояла вода, които лъкатушат към океана.

Опитвам се да си спомням океана, защото не знам дали някога ще го видя отново.

Не знам дали някога ще видя нещо друго, освен тази малка стая. Стаята много прилича на дискретния затвор, където държаха Лусия: гол под; твърдо легло; бюро, лишено дори от най-базовия фономасив; и баня. За разлика от Лусия, аз явно не заслужавам прозорец. Не са ми оставили нищо, с което да пиша, да рисувам или да общувам с някого. Ако не беше храната, която периодично ми доставят охранителните боти, нямаше да знам как минава времето. В килера има няколко мои дрехи, значи поне мамае би трябвало да знае какво се е случило. Питам се дали ще ми позволят да говоря с нея. Когато ботите влизат в стаята, аз им задавам въпроси: Кой ден сме? Колко е часът? Къде е Енки? Къде е Жил? Къде е моята мамае? Ботите не отговарят, но знам, че записват моите въпроси. Може би, ако се помоля достатъчно, Лелите ще се смилят, но това ми се струва твърде крехка надежда.

От всичките ми въпроси първият е най-важният: Кой ден сме? Спомням си как разбрах, че преди карнавала се е провеждал през февруари, в края на лятото, или на зимата в северното полукълбо. В продължение на векове сме запазили тази традиция и тук, на юг, но след това първите жители на Палмареш Треш решили да я променят. Предполагам, че ако ще принасяш своя Крал в жертва на боговете в ритуала за настъпването на пролетта, наистина няма смисъл да го правиш в края на лятото.

Заловиха ни в началото на септември. Две седмици преди жертвоприношението и потвърждаването на поста на Кралицата. Две седмици преди смъртта му. Енки би попитал защо това има значение, но аз не мога да понеса мисълта, че той може да умре, без да разбера за това.

Или че може вече да е умрял.

Прекарала съм около седмица упоена, докато сме пътували с постоянна скорост, болезнено бавно обратно към града. Чудя се дали самата леля Мария лично не е планирала тази особено изтънчена жестокост. И след това? Още два дни в самотния ми затвор, прекарани в молитви към всички ориша, които искат да ме чуят, да пощадят живота на Енки или поне да ми позволят да го видя още веднъж.

Така остават два или три дена до самата церемония. Той вече би трябвало да е отдаден на уединение, за да се подготви за последното си причастие, за най-свещения си дълг. Той искаше това. Преди не го разбирах, но вече знам. Енки може и да не уважава Лелите, но по някаква причина иска да изиграе тяхната игра докрай. Двамата отидохме в Салвадор само за да има последна възможност да се сбогува със своята мамае.

А може би дори се сбогува и с мен?

Оставих неговата кукла на земята в къщата на майка му. Беше единственото нещо, което толкова искаше да открие, а аз я изпуснах, все едно беше някаква безполезна играчка, все едно не беше последното парченце от него, което някога ще имам. Разплаквам се, когато си спомня с какво щастие я изрови от земята. Разплаквам се, за да не се разкрещя.

След осем доставки на храна и три пъти сън от началото на моя затвор идва първата ми посетителка.

Оресте сама ми донася подноса с храната. Оставям я да го сложи на бюрото, макар че уважението повелява да го взема от ръцете й. Ако тази дребнава проява на грубост я дразни, тя не го показва.

— Как си, Джун? — пита ме.

— Кой ден сме?

— Четиринайсети септември.

Остават още два дни. Зъбите ми започват да тракат.

— Не може ли поне да получа фоно?

Усмивката на Оресте е изпълнена със съжаление, в което има съвсем лек намек за триумф.

— Не смятаме, че това ще бъде много мъдро, Джун. Като се имат предвид обстоятелствата.

— Какво мога да направя с едно фоно, по дяволите?

Оресте свива рамене деликатно и царствено.

— Ти вече доказа, че умееш да се адаптираш много добре към всякаква технология. И оказваш особено силна съпротива срещу жертвоприношението на този Летен крал. Приеми го като комплимент.

Вдигам поглед към нея. Тя е отказала да седне в мое присъствие, а аз си нямам вяра да се изправя на краката си.

— Значи дори няма да ми позволите да гледам.

Триумфът вече е несъмнен.

— Ти предизвика доста затруднения, Джун. Реално погледнато, отвлече Летния крал. Беше подложена на съмнение властта в този град през следващите пет години. Едва не бяхме принудени да се справяме с революция. Наистина ли си мислеше, че ще те възнаградя за това, като ти позволя да наблюдаваш свещената церемония?

— Наистина ли е четиринайсети?

Почти го прошепвам. Прокашлям се.

— Разбира се — отговаря Кралицата. — Когато момчето умре, ще разбереш.

— Кажи ми кой е неговият секундант? Кого си избра?

Оресте изсумтява.

— Жил, естествено. Целият град не може да се насити на тяхната епична любовна история. Нямаше как да му откажа.

Опитвам се да не давам израз на облекчението си. Поне Жил ще бъде с него накрая. Боли ме и за двамата, но поне няма да бъде сам.

— Може ли да видя Жил? И мамае?

Тя застива неподвижно за миг, после обръща само главата си към мен — като ястреб, който следи плячката си.

— Кажи ми защо, за бога, да ти позволя това.

Спомням си последния разговор, който проведох с тази страховита, ужасяваща жена. Спомням си шока, който изпитах, когато си дадох сметка колко мръсна политика води и какви безгранични амбиции храни.

И осъзнавам как мога да играя нейната игра.

— Спомняш ли си за онова съобщение, което оставихме на града?

Оресте се намръщва, което ми подсказва, че не е открила начин да анулира нашата застраховка.

— Спомням си за твоята бележка, с която ме уведомяваше за съществуването му, да. Но сега не си в положение да го активираш, нали?

Вече си обяснявам строгата технологична изолация, в която са ме поставили. От това започвам да се чувствам по-силна. Най-сетне съм се превърнала в заплаха.

— Аз не съм — отговарям аз. — Но Енки може да го направи.

Очите й се разширяват почти незабележимо. Тя махва с ръка в знак на светкавично отрицание.

— Това е абсурдно. Той се намира в още по-строго усамотение от теб. Сега не може да се свърже с нищо друго, освен със собствения си мозък.

— Не ми изглеждаш съвсем сигурна в това — отбелязвам.

Мисля си, че лъжа, но после осъзнавам, че казвам истината.

— Вече не знаеш какви модификации има той. Вече не знаеш на какво е способен. Искаш ли да рискуваш всичко? Жил иска да ме види, а Жил има достъп до Енки, на който дори ти не можеш да попречиш.

— А не смяташ ли, че той се страхува кого още можем да нараним?

— Страхът ли те прави толкова жестока?

— Глупостта ли те прави толкова упорита?

Двете се споглеждаме, а в очите ни сякаш има оголени остриета. Дишането й е затруднено. Най-сетне тя се разсмива несигурно.

— По-лесно е да им позволя да дойдат. Внимавай, Джун. Може би не си забелязала, но все още си до голяма степен под моя власт.

Кралицата излиза от стаята. Изчаквам вратата да се затвори, преди да се свия на кълбо на леглото и да се разплача.

Жил идва на следващия ден; води със себе си и Бебел.

— Тя ме помоли — казва той, след като сме се прегръщали поне пет минути.

Мислех си, че той може да ме мрази заради това, което направих — и се разплаквам от облекчение, когато разбирам, че не е така.

— Ужасно съжалявам — казвам му. — Трябваше да ти кажа.

— Знаеш ли какво изпитах, когато разбрах какво си направила? Радост. Аз те помолих да го спасиш и ти го направи.

— Но се провалих, Жил.

Той поклаща глава и ме побутва назад, така че да мога да го погледна в очите.

— Поне се опита.

Бебел стои мълчаливо до вратата и тактично гледа встрани. Не мога да си обясня защо е дошла, но по някаква причина ми е приятно да я видя.

— Все още ли имаш най-големи шансове за Кралската стипендия? — питам я.

Тя се усмихва, но само за миг.

— Така казват. Но аз ще направя нещо.

Двамата с Жил се споглеждаме.

— Ще направиш нещо? Например да се опиташ да я спечелиш?

— Не. Може би. Ще направя нещо, което би направила ти. Например…

Пристъпвам към нея и леко поклащам глава. Тя замълчава. Не мога да се огледам, за да й го подскажа — това ще е твърде очевидно, — но Лелите почти със сигурност ни подслушват. А Бебел може да бъде толкова доверчива.

— Например да пея — казва тя след малко.

— Е, това е добра идея.

— Искаш ли… искаш ли да я чуеш? Песента, която ще се опитам да изпея?

Кимвам. Тя се прокашля и се изправя. Като всеки човек, който е отраснал в Палмареш Треш — и вероятно като всеки човек, който е отраснал в Стара Бразилия, — и аз съм чувала „Маня де Карнавал“ поне десет хиляди пъти. Класическата мелодия ми е толкова позната, че при други обстоятелства нямаше да й обърна повече внимание, отколкото на сигнала за затварянето на вратите в транспортната капсула. Но Бебел я пее като нож в корема, като удар, който те поваля в безсъзнание още преди да усетиш откъде е дошъл. Наистина ли плача? Жил също плаче. Тази безутешна содадже, този прилив от горчиво и сладко — как така не съм го забелязвала преди? Как така никога не съм усещала тази тъга в началото на карнавала, особено откакто то се отбелязва с кръв?

Това може да е нашият градски химн, но когато го пее Бебел, звучи почти богохулно.

И тогава се досещам какво иска да направи тя.

— Господи — казвам много силно. — Толкова ми е писнало от тази песен.

Бебел отваря уста, за да възрази — тя винаги знае кога се е справила добре с нещо, — но после я затваря.

— Да — казва след малко. — И аз си мислех, че може да е скучно. Както и да е, благодаря ти, че ми даде възможност да пробвам как ще ти прозвучи. На училище не е същото без теб, Джун. Желая ти успех във всичко.

Тя си тръгва. Двамата с Жил си разменяме леки усмивки. Мисля си, че ако Бебел мисли за бунт, значи всичко е възможно.

— Как е той? — питам го аз.

Жил свива рамене.

— Мълчалив. Снощи танцувахме пет или шест часа. Никога не съм изпитвал такова нещо. Заклевам се, Джун, той направо гореше.

— Той иска да го направи — казвам аз.

— Знам.

Това сякаш не го успокоява повече, отколкото мен.

— Той ми каза да ти дам това.

Надявам се на писмо или на някаква творба на изкуството. Вместо това Жил изважда парче бял плат. Не, виждам, когато го разтваря: това е бяла роба.

— Иска да положа клетва, така ли? — питам аз.

Но не е това, защото робата е дори по-просто ушита от белите одежди, които носят посветените в ортодоксалните селища, в които се изповядва Кандомбле.

— Откъде да знам?

Жил звучи огорчен, което ме плаши повече от почти всичко друго през последните две седмици. Той винаги е разбирал всичко.

— Извинявай — казвам му. — Ти не си виновен.

Той ме прегръща за последен път и се изправя.

— По-добре да тръгвам.

И сега е мой ред да го разбера. Енки ще бъде мъртъв след по-малко от двайсет и четири часа. Би трябвало да ги оставя да прекарат последния си ден заедно.

— Жил, иска ли ти се понякога да не бяхме отишли на онова празненство? Да не бяхме танцували над града?

— Понякога — отговаря той.

Но когато си тръгва, осъзнавам, че самата аз нито веднъж не съм се чувствала така.

Четвъртата ми посетителка идва късно същата вечер — или поне съм почти сигурна в това, защото са минали няколко часа, откакто охранителният бот ми донесе вечерята, а аз вече се прозявам от изтощение, на което не си позволявам да обръщам внимание. Тя възпитано почуква на вратата и аз й казвам да влезе.

Когато виждам мамае, едва не падам от леглото. Прекарала съм три години, окопана в ненавист към нея, но сега не мога да повярвам колко много ми е липсвала.

— Поисках да те видя веднага щом те доведоха — казва ми тя. — Яха се опитва да го уреди от няколко дни насам, но никой не ни слуша.

— Аз заплаших Оресте — отговарям й.

Идва ми да се изплезя, ако тя случайно ни гледа отнякъде.

Мамае просто ме поглежда вторачено и после съвсем благоразумно решава да не се занимава с тази тема.

— Опитваме се да те измъкнем оттук — казва. — Или поне да се стигне до съд или обвинение.

Оглеждам празната стая, после отново спирам поглед на майка ми. Изглежда по-възрастна, отколкото си спомням — със сиво в косите и бръчки около очите, които не си е направила труда да заличи. Изглежда така, сякаш не си е лягала от няколко дни.

— Аз съм виновна за стотици престъпления, мамае. Все пак отвлякох Летния крал. Не мисля, че Кралицата скоро ще ме пусне да изляза оттук.

— Яха спомена, че има една възможност.

— Каква?

— Ще се съгласиш ли да се покаеш? Може би да работиш за властта, така че всички да разберат за това? Тя смята, че може да ги убеди да сключат такава сделка. Все пак си станала нещо като икона, откакто замина.

Замислям се за това, като имам предвид и склонността на майка ми да представя нещата като по-малко значителни, отколкото са. За пръв път ми хрумва, че славата ми може вече да е прескочила рамките на рисунките, в които двамата с Енки бяхме представени като технофили.

— Оресте ми каза, че едва ли не е имало революция?

Мамае се разсмива.

— Не смятам, че нещата стигнаха толкова далеч, макар че Лелите със сигурност реагираха точно по този начин. Не знам, Джун. В последно време всичко е много несигурно. Яха смята, че ако им помогнеш да загладят нещата, може би ще те пуснат.

— А ако не го направя?

Въпросът увисва във въздуха между нас. Може би никога повече няма да видя слънцето. Може би никога повече няма да видя джунглата, светлината в отражението на залива или каквото и да е друго, освен това легло в технологично изолираната стая.

— Ще си помисля, мамае — казвам, колкото да я накарам да се почувства по-добре.

Тя се усмихва.

— О, Джун, толкова се радвам. Леля Яха скоро ще дойде при теб. След като…

— След като.

Тя почти е излязла, когато я повиквам.

— Мамае. Преди три години, когато всички се сбогувахме с папаи, той ти прошепна нещо на ухото. Винаги съм се питала какво беше.

Очите й стреснато се разширяват. Гърлото й потреперва, но тя успява да го изрече:

— Каза ми да вярвам в теб, Джун. Каза ми, че твоето изкуство е най-важното нещо на света за теб и аз трябва да му вярвам. Но аз не му вярвах, нали?

— Папаи е казал това?

Кожата ми гори от белезите на светлините.

— Папаи никога не е харесвал моето изкуство.

— О, Джун. Той те обичаше. А музиката не е единственото изкуство. И той в крайна сметка го разбра. Не ти ли каза, че ще бъдеш велика?

Каза го. Но никога не съм си позволявала да вярвам, че е имал това предвид. Той ни остави, значи се бях провалила.

Но нямаше как да не се проваля. Нямаше изкуство, което да го спаси. Точно като Енки.

— Благодаря ти, мамае.

Поглеждам я в очите през стаята — нейните прями очи на Ейприл. Тя кимва.

— Ще се видим скоро.

— Колко е часът? — питам аз.

— Около полунощ.

Седем сутринта. Това е часът, в който умират нашите Летни крале.

Преди десет години моят папаи ме събуди в зори, за да видя как Фидел ще избере Серафина. Сега мога да отброявам часовете единствено в обиколки на стаята и в белезите, които оставям с нокти по стените. Ноктите ми са изпочупени и окървавени, но не ми пука.

Когато решавам, че е някъде шест и половина сутринта, започвам да удрям по вратата.

— Моля ви, моля ви, само ми позволете да гледам. Ще направя каквото поискате, моля ви!

Не идва дори охранителен бот. Не идва дори Леля, за да злорадства.

Половин час по-късно падам на колене. Сключвам пръсти. Все едно за молитва, макар че не мога да понеса мисълта да се моля.

— Поне Жил е с него — казвам, колкото да се освободя от напрежението в главата си.

Питам се дали вече се е случило. Не трябва ли да почувствам нещо? Някакъв заряд, който да разтърси тялото ми, някакъв рикошет от внезапно скъсаната връзка помежду ни? Когато резбовахме онова дърво в Салвадор, чувствах се така, все едно той е част от тялото ми. А сега дори не мога да разбера дали все още диша.

Спомням си и какво друго ми каза той в Салвадор: „Аз ще умра, но ме чакай“.

— По дяволите, Енки, какво искаше да ми кажеш с това? — питам го аз, но той не може да ми отговори.

Бялата роба, която ми донесе Жил, е оставена на леглото. Когато я поглеждам сега, усещам отглас, спомен за Енки преди една година, когато танцуваше бос пред Кралицата в дрехи на роб. За миг си свалям панталоните и ризата и разгъвам простата дреха. По-тежка е, отколкото очаквах. Отпускам ръце върху странната корава материя, набрана на кръста. Платът е лъскав и плътен, отразява светлината и хвърля отражения в цветовете на дъгата, когато го огъвам. Усещам тръпка от нещо познато, но отчаянието и ужасът са изпразнили мислите ми. Навличам робата през главата си и всичко останало изчезва. След малко си свалям и обувките.

Макар че съм гола, ако не се смята грубата, едва смита торба от плат, аз се чувствам така, все едно съм с броня. Заедно Лелите не са способни на нищо, което да пробие простотата на този жест.

„Любовта е власт сама по себе си“, казва гласът на Енки до ухото ми.

Затварям очи. Нима се опитва да ми каже нещо? Нима с мъртъв?

„Естествено, че съм мъртъв, бем-керер. Нали вече ти казах?“

Разтърквам очите си с юмруци, но сълзите успяват да потекат.

Той е мъртъв.

Знам го така, както познавах дървото си, както познавах устните му, както познавах моя папаи. Минали са няколко минути след седем сутринта и душата му вече е поздравила зората.

Вратата ми се отваря.

Замръзвам, но никой не влиза в стаята.

— Ехо? — казвам аз.

В коридора няма никого. Вратата се е отворила сама. Излизам навън. Помислям си да си взема обувките, но нещо ме спира. Може би е гласът, който чувам — все по-силно, докато се отдалечавам по коридора. Затворени са всички врати, освен една, която води до стълбище. Поемам нагоре.

„Маня тао бонита маня“, пее един глас, остър като нож.

Мислех си, че ще се разплача. Мислех си, че ще рухна и ще се предам, но вместо това в мен се събира сила. Силата вибрира. Босите ми крака шляпат по металните стъпала, докато гласът на Бебел все повече се усилва. Никога не съм била по-сама през целия си живот и никога не съм се страхувала по-малко. Стъпалата продължават да се изкачват, докато не стигам до още една отворена врата, която води към покрив. От покрива се вижда по-малък площад на Второ ниво, който сигурно съм виждала само няколко пъти през живота си. Площадът е изпълнен с хиляди хора, които са толкова неестествено притихнали, че мога да чуя как под краката ми хрущят изпражненията на птиците, които са кацали по покрива. „Той е мъртъв“, казват краката ми. „Любимият ти е мъртъв“, казва силата в мен. Свеждам поглед. Хората поглеждат нагоре към мен.

Не, всъщност гледат към холото на покрива. Аз съм влязла право в него като призрак. Дървените стъпала на олтара минават през краката ми. В ушите ми бръмчат мухи — но не, това са видеоботи.

До олтара стои Оресте. Тялото й блести от пот; лицето й е сурово и смутено. По роклята й има кръв, на пода лежи нож, а Енки — толкова близо, че мога да се протегна и да докосна безплътната му проекция. — Енки е мъртъв.

Той се е извъртял настрани от нея, доколкото му позволяват въжетата. Умрял е с протегната ръка, обляна в собствената му кръв. Ръката му е протегната към мен. Към мястото, където ме е довел моят път през покрива.

Там, където съм застанала, ръката му все едно ме докосва. Нещо вибрира в стомаха ми. Странният плат се е нагрял и жужи от някаква собствена енергия. Свеждам очи. За секунда, за миг ми се струва, че виждам думи по плата, изписани на обратно, така че да мога да ги прочета. „Обичам те.“ Но те изчезват, преди да успея да фокусирам погледа си върху тях, и аз вдигам очи, заслепена от думите, които не съм видяла както трябва.

Оресте ме гледа вторачено. Гледа право към мен, макар че съм на покрива на затвора на Второ ниво, а тя е в свещения храм на Десето ниво. Спомням си за жуженето на видео ботите над главата си: образът ми сигурно се прожектира направо в храма.

— Ти! — казва тя.

От тълпата под мен се надига шепот. Отначало не го разбирам, но после различавам думите: „С кръв“. Като ехо на думите, с които завършва жертвената церемония: „Ще отбележиш своя избор на жената, която ще стане Кралица, с жест или с кръв“.

— Ти не можеш да бъдеш избрана — казва Оресте.

Хрумва ми да погледна надолу. Ако думите изобщо са били там, те са изчезнали завинаги. На тяхно място е останал друг, по-неизличим знак: кървав отпечатък от човешка ръка на корема ми. За едно десетилетие никой не е забравил как Фидел беляза Серафина. Никой не може да сбърка тях с нищо друго.

Най-сетне разпознавам материята на робата. Това е стара технология, от която Лелите не се притесняват. Но мамае на Жил понякога използва такъв плат в работата си, защото повърхността му може да се изменя. Материята всъщност не е плат, а нещо като екран. Екран, който може да се огъва и да се програмира.

И този екран показва червеното достатъчно ярко и достатъчно силно, за да се почувствам така, все едно ме е ударил наистина. За да си представя, че мога да усетя миризмата на кръвта му.

Така, както я усеща Оресте.

Иска ми се да я попитам: „Какво почувства, когато му преряза гърлото? Какво почувства, докато го гледаше как умира на олтара, след като те направи Кралица?“.

Но дали го е направил наистина?

— С кръв! — разнася се по-смело шепотът на тълпата.

— Той избра мен — казвам аз.

— Това нарушава най-малко десет различни правила. Съдът няма да го приеме. По-добре да се откажеш сега, докато все още можеш.

— Той избра мен.

Гласът ми е ясен, равен и безизразен. Но може би ме чуват и други хора, освен Оресте, защото тълпата под мен се е разшумяла.

— Нашият Летен крал избра Джун! — провикват се хората.

Стоя там боса и сама над морето от хора. Оресте ме гледа с широко отворени очи. Обръщам й гръб — на нея и на моя мъртъв любим. И се отдалечавам.

— Ще се боря с това, Джун! — провиква се Оресте след мен.

— Ти вече си загубила — отговарям аз, без да се обръщам. — Не разбираш ли?

— Аз ще…

— Не! — казвам аз достатъчно остро, за да я прекъсна. — Неговата кръв освещава неговия избор, Оресте.

Тълпата избухва в рев.

И аз не искам да стана Кралица, но Енки е мъртъв и е направил своя избор.

Нали знаеш, че това не е краят? Някой ден ти също ще умреш — независимо дали ще си направиш кири като баща си, или ще се добереш до третия си век с нокти и напълно възстановени зъби, твоята история също няма да продължи вечно. Но поне засега тя е твоя — много по-дълго от моята — и ако все още си мислиш, че аз мога да използвам живота си като платно, трябва да ти кажа нещо.

Летният крал не е нищо в сравнение с Кралицата.

Никога не забравяй за изкуството.

И се грижи за Жил. Той няма да повярва, че съм мъртъв, но знам, че ти ще го повярваш.

Дадоха ми апартамент на Десето ниво, запазен за специални сановници. Оресте неохотно се съгласи да абдикира от своя трон след изненадващия избор на Енки. В крайна сметка тя нямаше голям избор.

Оказва се, че градът приема институцията на своя божествен Летен крал много по-сериозно от собствената си Кралица. Това може би е първият случай от цял век насам, при който Кралицата губи своя пост по време на лунна година, но думата на Краля е неговата смърт — и двете са окончателни.

Все още не съм успяла да гледам записа от последната церемония на Енки. Мисля за други неща: за светлинното представление и нашия скок от скалата, за лудешките празненства и начина, по който той танцуваше с Жил. Спомням си колко беше щастлив, когато най-сетне откри къщата на майка си в Салвадор.

Куклата, която си мислех, че никога няма да видя отново, пристигна вчера с анонимна доставка. Писмото към нея гласеше: „Утре Томас се прибира у дома. Мисля, че си забрави това. Не съжалявам“.

„Не, мисля си аз. Никога не съм си представяла, че ще съжаляваш.“

Накарах Лусия да извади чипа с паметта. Файловете не са се разложили — по чудо, като се има предвид колко дълго са били заровени. Синтия беше отбелязала един аудиофайл на първата кралица Одете на смъртния й одър. Когато го изслушах, разбрах защо го е отбелязала.

„Обещах на Алонсо, че ще използваме жертвоприношението само през следващите два цикъла“, казва тя.

Гласът й е крехък от възрастта, макар че е била само на сто години.

„Идеята беше негова, защото всички го мразеха заради онази изнесена информация за работата му с ЦРУ. Той каза, че и без това умира, така че саможертвата му може да се използва, за да подсили увереността им. Но аз му обещах, че това няма да продължи дълго, а то продължава вече колко, петдесет години? Аз го излъгах, Сара…“

Първата кралица Одете не е искала традицията на Летния крал да остане за постоянно, а майката на нашия последен Летен крал беше заровила тази информация в една кукла в градината си. Нищо чудно, че са я пуснали в града. Чудно ми е това дали Енки е знаел какво има в тези файлове — може би е искал да стигнат до мен също толкова много, колкото искаше той да стигне до градината на майка си.

Оставила съм всички файлове за свободен достъп в голямата библиотека. Ще видим как ще реагират хората.

Някои ме наричат Кралицата уака, но това ми се струва противоречие. Може и да съм само на осемнайсет, по се чувствам като гранда. Когато застана пред прозореца и погледна към залива, отговорността за този град тежи на гърдите ми. Спомням си как казах на Енки, че не бих искала да стана Кралица.

Доколкото го познавам, идеята за това му е хрумнала точно в този момент.

Жил не е излизал от градината си от деня на церемонията. Няколко пъти ходих при него, но той почти не може да говори. Затова просто седя и се опитвам да бъда при него, както той винаги е правил за мен. Дори когато не говори, аз мога да го слушам.

Мисля си за Енки като за земетресение, което ни остави разрушенията след себе си. Но кой беше толкова глупав, че да се влюби в земетресение?

Връщам се до прозореца и притискам лицето си в стъклото. Гледката на залива нощем винаги ме успокоява. Кара ме да си спомня за любовта, а това не е нещо, за което някога ще съжалявам.

— Джун — казва градът по колоните за извънредни случаи.

Стряскам се, после затварям очи. Само да не е някоя нова криза — не и толкова скоро.

— Да?

— Трябва да ти предам едно съобщение.

Гледам отражението си в стъклото: износени панталони, риза на някакво блоко, което двамата с Жил открихме в джунглата преди шест години, боси крака. Дрехите ми са на уака, но очите ми са на гранда.

— Какво има, град?

— Той казва: „Извинявай за тази история с Кралицата. Надявам се да свикнеш“.

Това е неговият глас.

— Какво…

— Аз съм мъртъв, Джун — казва гласът му. — Мислиш ли, че не го знам? Но градът запази нещо от мен.

Рязко вдигам глава. Оглеждам се, почти убедена, че ще излезе от сенките в стаята ми, ще прескочи парапета в ловното си облекло и ще започне да ми се смее.

Но си оставам сама.

— „Аз ще умра, но ме чакай“ — прошепвам на себе си.

И най-сетне започвам да разбирам.

— Бем-керер — казва духът на моя любим. — Ще ти разкажа една приказка.

И това е третият път, когато светлините на Палмареш Треш угасват.

Бележка от автора

Палмареш Треш е фантастичен град — визия за бъдещето, която се корени в днешна Бразилия, но е ферментирала във въображението ми. Заливът на Палмареш Треш (все още) не съществува на брега на южната област Бахия. Особената му афро-бразилска култура със следи от Япония, Северна Америка и Западна Африка отразява смесицата от многобройни култури в съвременна Бразилия през погледа на автора. Синтезът между католицизъм и Кандомбле съществува и днес, но в моето въображаемо бъдеще тези традиции са се променили по неочаквани и невероятни начини.

Всички грешки в резултат на интерпретация или екстраполация са изцяло мои.

Благодарности

Тази книга дължи много на кафенетата на Ванкувър, където завърших първата половина от нея, и на един точно определен вълшебен апартамент на Второ авеню, в който ми позволиха да живея по време на труден период и където завърших останалото. Благодаря ви за добрите ножове и първокласната готварска печка — вие си знаете кои сте и сте страхотни.

Работата по превръщането на моето несмляно парче проза в роман, който може да се чете, се основава на съветите на много великодушни, талантливи и мъдри хора. Бих искала да благодаря на участниците в събиранията на „Сикамор Хил“ 2010 за това, че приеха този роман като свой. Моите колеги от писателската група „Altered Fluid“ (особено Дейвид Ривера, Кристин Дайкман, Юджийн Майърс, Том Кросхил, Пол Бъргър и Девин Пур) разкостиха тази книга по най-добрия възможен начин; вие сте някои от най-любимите ми хора на този свят.

Джъстин Ларбалестие и Тамар Бихари заслужават огромни благодарности за това, че прочетоха ръкописа в толкова суров вид, че дори аз не можех да стигна до края му, и видяха нещо ценно в него. Никога нямаше да стигна дотук без вашите съвети и подкрепата ви.

Джил Грийнбърг разбра и повярва в тази книга от мига, в който я прочете; не можех и да си мечтая за по-добър представител или за по-добър екип от хората в литературната агенция „Грийнбърг“. Артър Ливайн и Емили Клемънт посветиха невероятно много време, енергия и мисъл на историята на Джун и извадиха от нея някои страни, за които дори аз не подозирах. Вие правите така, че да изглеждам по-умна, отколкото съм.

Както винаги, семейството ми оказа огромно влияние и подкрепа. Сестра ми Лорън ме вдъхнови с разказ за пътуванията си в Бразилия, братовчедка ми Алексиг ме насърчи да развия зрънцето на идеята, което се превърна в „Летният принц“, а любовта на баща ми към боса нова запали и моята страст към бразилската музика.

Кристина Ласаитис, Фабио Фернандеш и Кристофър Кастеншмит направиха повече от възможното, за да ми помогнат с португалския език и въпросите ми за културата. Великодушието на колегите ми никога няма да спре да ме изумява.

И най-сетне, Еди Шнайдър ми е помогнал да сляза от толкова много первази, че направо трябва да си купи хеликоптер. Благодаря ти, че ме изслушваше, помагаше ми да не полудея и беше такова прекрасно човешко същество. Ти ме правиш щастлива всеки ден.

Муито обригада, приятели мои. Всички сте поканени на купона.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.